ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 952/843/20  Номер провадження 22-ц/814/1758/23	Головуючий у 1-й інстанції Яценко Є.І.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2023 року 	м.Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Хіль Л.М.
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником – адвокатом Мозговою Оксаною Анатоліївною, 
на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року, постановлене суддею Яценко Є.І. (повний текст складено 21 травня 2021 року), 
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 

в с т а н о в и в:
       13.10.2020 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 11.06.2015 між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Зачепилівського нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І. та зареєстрований в реєстрі за №754. За умов такого договору позивачка позичила ОСОБА_2 100 000,00 грн., що еквівалентно 4 000,00 дол. США строком виконання зобов`язання до 11.06.2016. Після настання дати повернення позики своїх зобов`язань за розпискою відповідач не виконав, вимоги повернути кошти ігнорує. Із наведених підстав просить стягнути із ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики від 11.06.2015 у сумі 153 370,21 грн., із яких: 100 000,00 грн. - основна сума заборгованості; 40 394,80 грн. – інфляційні витрати; 12 975,41 грн. - 3% річних 
       Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 18.05.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – відмовлено, з підстав пропуску строку позовної давності.
       Позивач, в чиїх інтересах діє представник – адвокат Мозгова О.А., оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних.
       Зазначає, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за весь час прострочення. 
       Просить врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц від 08.11.2019, за змістом якої невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим порушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками.
       Із підстав викладеного, вважає що суд першої інстанції неправомірно застосував строк позовної давності до вимог позивача зі стягнення за період із 12.10.2017 по 30.08.2020 інфляційних витрат у сумі 19 215,29 грн. та 3% річних за період з 12.10.2017 по 07.10.2020 у сумі 8 903,28 грн.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19.07.2021 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником – адвокатом Мозговою О.А., на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 18.05.2021; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 29.07.2021.
10.08.2021 до Харківського апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване. 
Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 07.11.2022 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 11.06.2015 між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, посвідчений Тютькіною А.І., приватним нотаріусом Зачепилівського районного нотаріального округу Харківської області; зареєстровано в реєстрі за №754.
Згідно п.1. договору позикодавець передав у власність позичальникові строком до 11.06.2016, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 11.06.2016 грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн. еквівалентну 4 000,00 дол. США. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 11.06.2016.
Пунктом 5 договору визначено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми./а.с.7/
Згідно розрахунку позову основна сума заборгованості за договором за період із 11.06.2016 по 07.10.2020 становить 100 000,00 грн.; інфляційні витрати за період із 11.06.2016 по 07.10.2022 в розмірі 40 394,80 грн.; 3% річних – 12 975,41 грн./а.с.8-9/
20.11.2020 представником відповідача – адвокатом Зеленським В.В. подано відзив на позов, у якому заявлено про застосування строку позовної давності./а.с.22-26/
Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив позовну давність при зверненні в суд із цим позовом. Доказів, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності після 12.06.2019 позивачем суду не було надано, клопотань про поновлення пропущеного строку позовної давності та визнання поважними причини пропущення позовної давності до суду не подавалось. Із підстав викладеного суд дійшов висновку, що заява представника відповідача про застосування позовної давності підлягає задоволенню, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
       Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 цієї Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення ЄСПЛ від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
Гнучкість механізму застосування позовної давності означає можливість для суду врахувати різноманітні особливості конкретної справи при визначенні початку, перебігу та закінчення позовної давності.
До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України,застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22.10.2020 по справі №904/4105/18.
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
Апеляційним судом враховано, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язань. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у постанові від 05.07.2019 у справі №905/600/18, від 15.04.2021 у справі №911/421/20.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги і поділяє його долю.
Таким чином установивши, що початок перебігу позовної давності щодо стягнення заборгованості за договором позики від 11.06.2015, а також нарахування 3% річних та інфляційних втрат, сплив 12.06.2019, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при зверненні в суд із позовом 13.10.2020 позивач пропустив строк позовної давності щодо звернення з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та зводяться до довільного трактування норм права на власну користь. Натомість наведена позивачем позиція Великої Палати Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц від 08.11.2019, сформована з відмінних фактичних обставин, де суд визнав помилковим висновки суду, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. В контексті викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Проте початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, і у цій справі це є наступним днем після закінчення строку виконання зобов`язання 12.06.2016, до якого підлягає застосуванню строк позовної давності в 3 роки і який станом на жовтень 2020 року сплив.
       Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.367,368,374,375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником – адвокатом Мозговою Оксаною Анатоліївною, - залишити без задоволення.
Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року– залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14.03.2023.

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

                                                                               Л.М. Хіль