ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/3146/18                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Амельохін В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  25 січня 2023 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Шелест С.Б., суддів: Горяйнова А.М., Пилипенко О.Є., при секретарі судового засідання Турчин М.М., за участю представників сторін:
від позивача: Копила Я.В.,
від відповідача: Чеботарьова А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року у справі за позовом Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
ВСТАНОВИЛА:
Державне підприємство водних шляхів «Укрводшлях» (далі також - позивач, ДП «Укрводшлях») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в місті Києві, в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 10.11.2017 №0112481209 та від 10.11.2017  №0110771209.
Позовні вимоги мотивовані протиправністю оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, як таких, що прийняті податковим органом на підставі хибних висновків актів перевірок щодо невірного визначення ДП «Укрводшлях» ставки земельного податку за земельну ділянку, яка, за посиланням позивача, перебуває у його постійному користуванні, за періоди 2016 - 2017 роки. 
Так, позивач при визначенні ставки земельного податку за  2016 та 2017 роки керувався положеннями пункту 5.1 Додатку 3 «Положення про плату за землю», затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629, відповідно до яких ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено та які перебувають у власності фізичних та юридичних осіб та у постійному користуванні юридичних осіб державної та комунальної форми власності, коло яких визначено статтею 92 Земельного кодексу України, встановлюється в розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у пункті 5.3 цього Положення. 
Натомість контролюючий орган в актах камеральних перевірок дійшов висновку про необхідність застосування пункту 5.4 Додатку 3 «Положення про плату за землю», затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629, відповідно до якого плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, у тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено (крім комунальної власності), встановлюються у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.09.2022 позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 10.11.2017 №0112481209; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 10.11.2017 №0110771209.
У поданій апеляційній скарзі Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС, із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
14.12.2022 до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого ДП «Укрводшлях» із посиланням на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
В судовому засіданні 25.01.2023 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача проти їх задоволення заперечив. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Головним управлінням ДФС у м. Києві проведена камеральна перевірка уточнюючої податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за 2016 рік, поданої ДП «Укрводшлях», за результатами якої складений акт перевірки від 18.10.2017 №10374/26-15-12-09-19/03150102.
Згідно з висновками акту перевірки від 18.10.2017 №10374/26-15-12-09-19/03150102 сума податкового зобов`язання з земельного податку з юридичних осіб, зазначена ДП «УКРВОДШЛЯХ» в уточнюючій податковій декларації за 2016 рік з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності), реєстраційний номер 9190770989 від 19.09.2017, є нижчою за визначену за результатами перевірки, оскільки відсоткова ставка податку, що застосована платником не відповідає вимогам пункту 5.4 Положення про плату за землю в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011  №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 року № 58/923) «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» із змінами і доповненнями та довідки №Ю-22904/2016 про розмір нормативно грошової оцінки земельної ділянки (83:322:117).
На підставі акту перевірки від 18.10.2017 №10374/26-15-12-09-19/03150102 Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 10.11.2017 №0110771209, згідно з яким ДП «Укрводшлях» збільшено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з юридичних осіб» за 2016 рік у розмірі 3170969,39 грн, з яких 2494375,51 грн - основний платіж, 623593,88 грн - штрафні санкції.
Також Головним управлінням ДФС у м. Києві проведена камеральна перевірка уточнюючої податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за 2017 рік ДП «Укрводшлях», за результатами якої складений акт перевірки від 18.10.2017 №10375/26-15-12-09-19/03150102.
Згідно з висновками акту перевірки від 18.10.2017 №10375/26-15-12-09-19/03150102, сума податкового зобов`язання з земельного податку з юридичних осіб, зазначена ДП «УКРВОДШЛЯХ» в уточнюючій податковій декларації за 2017 рік з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності), реєстраційний номер 9190770446 від 19.09.2017, також є нижчою за визначену за результатами перевірки, оскільки відсоткова ставка податку, що застосована платником не відповідає вимогам пункту 5.4 Положення про плату за землю в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011  №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 року № 58/923) «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» із змінами і доповненнями та довідки №Ю-22904/2016 про розмір нормативно грошової оцінки земельної ділянки (83:322:117).
На підставі акту перевірки від 18.10.2017 №10375/26-15-12-09-19/03150102 Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 10.11.2017 №0112481209, згідно з яким ДП «Укрводшлях» збільшено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з юридичних осіб» за 2017 рік у розмірі 1905562,12 грн, з яких 1524449,70 грн - основний платіж, 381112,42 грн - штрафні санкції.
Вказуючи на протиправність податкових повідомлень-рішень від 10.11.2017 №0110771209 та від 10.11.2017 №0112481209, ДП «Укрводшлях» звернулось до суду із даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості застосування податковим органом ставки земельного податку, що визначена положеннями пункту 5.4 Додатку 3 «Положення про плату за землю», затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 (далі - Положення про плату за землю). Зазначена позиція суду першої інстанції ґрунтується на тому, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/10434/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.06.2017, визнано незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили пункт 5.6 Положення про плату за землю в місті Києві, яке є додатком 3 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві" в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629", положення якого були аналогічні положенням застосованого відповідачем пункту 5.4 зазначеного додатку 3. 
Обираючи ставку земельного податку, яка підлягає застосуванню у спірному випадку, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні позивача, у зв`язку з чим підлягала оподаткуванню за ставкою, що визначена пунктом 5.1 Положення про плату за землю в місті Києві.
Апеляційна скарга Головного управління ДПС у м. Києві як відокремленого підрозділу ДПС мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт наполягає на необхідності застосування ставки земельного податку, що визначена пунктом 5.4 Положення про плату за землю.
Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з меж апеляційного перегляду, встановлених статтею 308 КАС України, погоджується із висновком суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, вважаючи при цьому за необхідне зазначити наступне. 
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно з підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Відповідно до підпункту 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є землекористувачі.
Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено (пункт 271.1 статті 271 ПК України).
Відповідно до підпункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Належність користування земельною ділянкою площею 3,86 га за адресою: м. Київ, вул. Електриків, 14, яка є об`єктом справляння плати за землю у спірних правовідносинах, на праві постійного користування ДП «Укрводшлях» обґрунтовує наявністю рішень виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящихся від 28.06.1946 №1532 та від 22.05.1951 №976, якими вказана земельна ділянка була надана Дніпровському басейновому управлінню шляху, правонаступником якого є ДП «Укрводшлях», під забудову судноремонтних майстерень та поширення судноремонтної бази.
Також позивачем зазначено, що ним вчиняються дії щодо оформлення права постійного користування вказаною земельною ділянкою, а саме: розроблено та погоджено у встановленому ЗК України порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у постійне користування. 
Так, відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Частиною першою пункту 286.1 статті 286 ПК України встановлено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з витягом з  Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ДП «Укрводшлях», сформованого 18.01.2018 та якій наявний в матеріалах справи, земельна ділянка площею 3,86 га за адресою: м. Київ, вул. Електриків, 14 на праві постійного користування або ж іншого речового права у встановленому Земельним кодексом порядку за ДП «Укрводшлях» не зареєстрована. 
Водночас ДП «Укрводшлях» є платником податку за землю в незалежності від факту оформлення права постійного користування на земельну ділянку, з огляду на фактичне використання земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомого майна, враховуючи наступне.
Відповідно до пункту 287.6 статті 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.
Згідно з частиною першою статті 120 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди (частина п`ята статті 120 ЗК України).
Верховним Судом (постанови від 31.01.2018 у справі №825/308/17, від 19.062018 у справі №822/2696/17, від 17.12.2019 у справі № 804/4739/16, від 03.08.2020 у справі №826/13307/18) сформовано правову позицію, відповідно до якої з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.
Така позиція відповідає висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в постанові від 07.07.2015 у справі 826/12388/13-а: «Незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно».
Таким чином, на усіх власників чи користувачів земельними ділянками покладається обов`язок із плати за землю, зокрема у вигляді земельного податку. При цьому, у разі набуття права власності чи оренди на нерухоме майно, обов`язок із сплати земельного податку або орендної плати покладається на власника/орендаря нерухомого майна, незалежно від факту оформлення права власності чи користування відповідною земельною ділянкою.
За встановлених обставин справи та наведеного правового регулювання, зважаючи на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що обов`язок із сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки (в тому числі, з огляду на користування нею внаслідок набуття права власності на нерухоме майно, на ній розташоване) незалежно від дотримання такою особою вимог земельного чи цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористування та підстав набуття прав користування.
Аналогічний висновок також сформований Верховним Судом у постанові від 03.08.2020 у справі №826/13307/18.
Обставини щодо фактичного використання земельної ділянки впродовж 2016-2017 років, а також сплата земельного податку за ставкою 1% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, позивачем не заперечуються.
Спірним у даному випадку є питання визначення ставки земельного податку, що підлягає застосуванню.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем в уточнюючій податковій декларації з плати за землю за 2016 рік від 19.09.2017 реєстраційний номер 910770989, а також за 2017 рік від 19.09.2017 реєстраційний номер 9190770446, ставку земельного податку визначено у розмірі 1%  від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Згідно з актами перевірок від 18.10.2017 контролюючий орган наполягає на необхідності застосування ставки земельного податку у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки  земельної ділянки, обґрунтовуючи свою позицію положеннями пункту 5.4 Положення про плату за землю.
Пунктом 5.6 Положення про плату за землю в редакції до прийняття Київською міською радою рішення від 23.02.2017 №1005/2009 передбачалось, що «плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 5.3 - 5.5 цього Положення. Дія цього пункту не поширюється у випадках звільнення земельних ділянок від оподаткування або наявності пільг щодо сплати земельного податку». 
Рішенням Київської міської ради від 03.03.2016 №126/126 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» внесено зміни до додатка 3 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (в редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 №58/923) наступного змісту: пункт 5.6 розділу 5 після слів «не оформлено» доповнити словами «(крім комунальної власності)» і далі за текстом.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2017 у справі №826/10434/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.06.2017, визнано незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили пункт 5.6 Положення про плату за землю в місті Києві, яке є додатком 3 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві», в редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629».
Постановою Верховного Суду від 08.04.2021 рішення судів першої та апеляційної інстанції у справі № 826/10434/16 залишено без змін.
Одночасно з викладеним, рішенням Київської міської ради від 23.02.2017 №1005/2009 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» внесено зміни до Положення про плату за землю в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 №58/923) шляхом виключення пунктів 5.4 та 5.5. У зв`язку з цим пункт 5.6 Положення визнано пунктом 5.4.
Однак, внесені у лютому 2017 року зміни до Положення про плату за землю в м. Києві стосувалися сутнісно - виключення підпунктів 5.4 і 5.5, і лише технічно - пункту 5.6, який залишався текстуально (змістовно) у незміненому вигляді, відбулася лише зміна його нумерації. При цьому, Київська міська рада як колегіальний орган місцевого самоврядування в порядку, визначеному законом, рішення, яке б стосувалося змісту цього пункту й врегульованих ним правовідносин не ухвалювала. Технічна зміна нумерації суті нормативно-правового акта не змінює, як і не спростовує висновків, викладених у судових рішеннях Окружного адміністративного суду міста Києва та Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/10434/16 щодо його невідповідності нормативно-правовому акту вищої юридичної сили та, як наслідок, щодо його нечинності.
Вирішуючи питання щодо наслідків визнання нормативно-правового акта незаконним та часові межі його чинності у зв`язку з цим, колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд України у постанові від 08.12.2009 (справа 21-1573во09) зробив правовий висновок, що відмінність між встановленою судом незаконністю (протиправністю) актів індивідуальних та нормативно-правових є істотною і полягає, зокрема, у моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням.
Така правова позиція була підтримана і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 (справа №520/12022/17), та Верховним Судом у постановах від 31.08.2018 (справа №822/1815/16), від 21.08.2018 (805/2339/16-а).
З огляду на наведене, пункт 5.6 (пункт 5.4 у редакції 2017 року) Положення про плату за землю в  м. Києві втратив чинність з 27.06.2017 (дати набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/10434/16), і саме з цього періоду його застосування для визначення зобов`язання із земельного податку є безпідставним (аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 03.08.2020 у справі №826/13307/18, від 05.07.2022 у справі №826/16002/16, від 04.11.2022 у справі №826/4734/18).
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування ставки земельного податку у розмірі 3% на підставі пункту 5.6 (з лютого 2017 року - пункту 5.4) при обчислення земельного податку, обов`язок зі сплати якого покладається на ДП «Укрводшлях» за користування земельною ділянкою по вул. Електриків, 14, м. Київ, за період 2016 рік та з 01.01.2017 по 26.07.2017, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Як вже зазначалось, відповідно до пункту 5.6 (з лютого 2017 року - пункту 5.4) Положення про плату за землю плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено (крім комунальної власності), встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктом 5.3 цього Положення. Дія цього пункту не поширюється у випадках звільнення земельних ділянок від оподаткування або наявності пільг щодо сплати земельного податку.
Аналіз диспозиції пункту 5.4 дає підстави для висновку, що під дію зазначених положень підпадають платники податків, які користуються земельними ділянками, але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено (за виключенням передбачених цим пунктом випадків).
Частиною першою статті 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Відповідно до пункту «а» частини другої статті 92 ЗК України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.
Право оренди земельної ділянки визначене як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (частини перша, друга статті 93 ЗК України).
Таким чином, ЗК розмежовує правові режими постійного користування та оренди, у тому числі, за суб`єктним складом, об`єктом регулювання та строком дії.
Відповідно до абзацу сьомого частини першої статті 123 ЗК України земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ДП «Укрводшлях» згідно із загальними положеннями Статуту підприємства є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, та входить до сфери управління Міністерства транспорту та зв`язку України. Основний вид діяльності за КВЕД ДК 009:2010 - « 52.22 допоміжне обслуговування водного транспорту».
Згідно з висновком Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 29.04.2010 про погодження проекту відведення земельної ділянки по вул. Електриків, 14 у Подільському районі міста Києва остання відводиться для обслуговування та експлуатації існуючих судноремонтних майстерень. 
Таким чином, ДП «Укрводшлях» у спірних правовідносинах не є суб`єктом, який користується земельною ділянкою, право власності або ж право оренди на яку не оформлено, позаяк в силу вимог статей 92, 123 ЗК є суб`єктом, який не може мати спірну земельну ділянку на праві власності або ж на праві оренди взагалі.
За встановлених обставин та наведеного правового регулювання, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з позицією контролюючого органу щодо наявності підстав для застосування ставки земельного податку, визначеної пунктом 5.6 (з лютого 2017 року - 5.4), при обчисленні земельного податку за земельну ділянку площею 3,86 га по вул. Електриків, 14, м. Київ, за 2016 рік, період 2017 року по 27.06.2017.
Вирішуючи питання щодо ставки земельного податку, що підлягає застосуванню, за періоди 2016, 2017 (у тому числі, після 27.06.2017) роки, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. 
Пунктом 5.1 Положення передбачено, що ставка за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено та які перебувають у власності фізичних та юридичних осіб та у постійному користуванні юридичних осіб державної та комунальної форми власності, коло яких визначено статтею 92 Земельного кодексу України, встановлюється в розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у пунктах 5.3 та 5.4 (пункті 5.6 у редакції 2016 року) цього Положення.
Пункт 5.2 Положення про плату за землю в м. Києві встановлює, що ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, які перебувають у постійному користуванні юридичних осіб (крім державної та комунальної власності), встановлюється в розмірі 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у пунктах 5.3 та 5.4 (5.6 - в редакції 2016 року) цього Положення.
Таким чином орган місцевого самоврядування на виконання покладених на нього пунктом 12.4 статті 12 Податкового кодексу України повноважень диференціював ставки податку в межах, встановлених пунктом 274.1 статті 274 Податкового кодексу України, в залежності від платника такого податку. Так, юридичні особи державної та комунальної форми власності та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, сплачують земельний податок за ставкою 1 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, позаяк, інші юридичні особи, в постійному користуванні яких перебувають відповідні земельні ділянки, сплачують земельний податок за ставкою 3%, за виключенням випадків, передбачених пунктом 5.3 Положення про плату за землю.
У спірних правовідносинах позивач є державним унітарним підприємством, що заснований на державній власності; підстав для застосування ставок податку, що визначені пунктом 5.3 Положення про плату за землю до земельної ділянки, якою фактично користується позивач, судом апеляційної інстанції не встановлено. 
За вказаних обставин, колегія суддів зазначає про обґрунтованість визначення позивачем в уточнюючих податкових деклараціях з плати за землю за 2016, 2017 роки ставки земельного податку на рівні 1% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.  
Враховуючи викладене, зважаючи на помилковість висновків актів перевірок від 18.10.2017 щодо заниження ДП «Укрводшлях» сум податкових зобов`язань з земельного податку юридичних осіб за 2016, 2017 роки з мотивів застосування ставки податку, яка є нижчою, за передбачену пунктом 5.4 Положення про плату за землю, колегія суддів апеляційного суду погоджується із позицією суду першої інстанції щодо протиправності податкових повідомлень-рішень від 10.11.2017 №0110771209 та від 10.11.2017 №0112481209 та, відповідно, наявності підстав для задоволення позову. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року у справі №826/3146/18 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з  моменту проголошення судового рішення та може бути оскаржена, з урахуванням положень статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач                                                                      С.Б. Шелест

Судді                                                                                          А.М. Горяйнов

                                                                                                    О.Є. Пилипенко