Номер провадження: 22-ц/813/642/23 
Справа № 521/12380/19
Головуючий у першій інстанції Коблова О. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від імені неповнолітнього та в інтересах якого діє батько ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від імені неповнолітнього та в інтересах якого діє батько ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради (третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування) про визнання приватизації незаконною, скасування свідоцтва про право власності на житло, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Коблової О.Д. 09 вересня 2020 року у м. Одеса, - 

встановила:

У липні 2020 року позивачі звернулися до суду першої інстанції з даним позовом, у якому просили визнати незаконним та скасувати розпорядження комунального підприємства «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради №217052 від 31.05.2011 року про приватизацію 3-х кімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 31.05.2011 року, яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу №3-28522.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.07.2010 року Київською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради було видано ОСОБА_5 та членам її сім`ї, яка складається із 7 осіб, ордер на жиле приміщення № 008888 серія КР, жилою площею 55,50 кв.м., що складається із трьох ізольованих кімнат в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вищевказаний ордер на жиле приміщення №008888 серія КР було видано на підставі розпорядження №191 від 12.02.2010 року.
Згідно інформації з поквартирної картки, станом на 13.08.2010 року у вищевказаній квартирі було зареєстровано місце проживання ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
18.08.2010 року із спірної квартири були зняті з місця реєстрації ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
В 2011 році, на сімейному зібранні, було вирішено приватизувати спірну квартиру. З огляду на ту обставину, що ОСОБА_5 була основним квартиронаймачем, а в квартирі було зареєстровано 5 осіб, ОСОБА_5 запропонувала своїй дочці ОСОБА_4 разом з її малолітніми дітьми ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) зберегти надану державою безкоштовну норму приватизації, та оформити 1/2 спірної квартири на себе та на ОСОБА_6 , щоб в подальшому переоформити її на ОСОБА_4 . При цьому, з метою мінімізації втрат по сплаті державного мита на подальше переоформлення після приватизації спірної квартири та створення умов для можливості приватизувати 1/2 частину квартири, ОСОБА_5 запропонувала ОСОБА_4 разом із малолітніми дітьми ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) знятись з реєстраційного обліку у спірній квартирі, що було виконано останніми 13.04.2011 року. Однак, при цьому позивачі продовжили проживати у спірній квартирі.
В подальшому, на підставі Розпорядження органу приватизації №217052 від 31.05.2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 приватизували в рівних частках 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , та отримали Свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 31.05.2011 року.
У червні 2019 році, коли ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_5 про укладення обіцяного договору дарування, обумовленого до приватизації спірної квартири, остання категорично відмовилась від його укладення та почала вчиняти дії з позбавлення позивача та її дітей права проживати у спірній квартирі.
Зазначений факт, на думку позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , грубо порушив їх права, у зв`язку із чим вони вимушені були звернутися до суду.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.09.2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від імені неповнолітнього та в інтересах якого діє батько ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від імені неповнолітнього та в інтересах якого діє батько ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 112-121).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що сторони все життя проживали сумісно, вели спільне господарство та сумісно сплачували рахунки по утриманню спірної квартири, однак, у 2011 році на сімейному зібранні було вирішено приватизувати спірну квартиру, у зв`язку із чим ОСОБА_4 разом із малолітніми дітьми ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знялись з реєстраційного обліку у спірній квартирі, продовжуючи у ній проживати; ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право користування житловою площею у спірній квартирі, оскільки це було їх єдиним місцем проживання
Сторони про розгляд справи на 21.02.2023 року були сповіщені належним чином.
Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від імені неповнолітнього та в інтересах якого діє батько ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, на спірну квартиру АДРЕСА_2 , Департаментом міського господарства Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на житло від 31.05.2011 року №3-28522 на підставі розпорядження органу приватизації від 31.05.2011 року №217052.
Згідно статті 345 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 29.01.2009 року N 396, передбачено наступну процедуру приватизації житлових приміщень.
Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
При наявності у наймача або членів його сім`ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі, до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації.
Згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви.
При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.
У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.
Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.
Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 05.11.1992 року №462 Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради було визначено органом приватизації державного житлового фонду м. Одеси, зараз Департамент міського господарства Одеської міської ради.
Підготовкою і оформленням документів на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, відповідно до Статуту, займається комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації жила» Одеської міської ради.
З матеріалів справи вбачається, що на адресу Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації жила» надійшов повний пакет документів від гр. ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 із заявою про приватизацію займаного житла, зокрема:
- заява на приватизацію;
- довідка про склад сім`ї наймача ізольованої квартири;
- ордер;
- розрахунок площі квартири;
- експлікація на квартиру.
У вказаній довідці про склад сім`ї наймача ізольованої квартири зазначено дві особи, а саме: ОСОБА_5 (основний наймач) та ОСОБА_6 (син наймача).
Відповідно до ст. 107 Житлового Кодексу наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням від дня вибуття.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ордер на вселення в жиле приміщення був наданий ОСОБА_5 20 липня 2010 року, доказів того, що позивачі вселялися в спірне житло та були зареєстровані у спірній квартирі на час приватизації, матеріали справи не містять, проте були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .
Посилання позивачів на письмові пояснення сусідки ОСОБА_10 , у якості доказу постійного проживання у спірній квартирі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки письмові пояснення осіб не можуть бути належним доказом факту постійного проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 
28.09.2021 року в суді апеляційної інстанції були допитані свідки: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які проживають у буд. АДРЕСА_4 .
Так, свідок ОСОБА_11 , пояснив, що він є сусідом по сходовому майданчику з ОСОБА_4 . Він бачив, що у кв. АДРЕСА_5 мешкає ОСОБА_4 . Більше нікого не бачив, з братом ОСОБА_4 не знайомий, ніколи його не бачив.
Свідок ОСОБА_12 , пояснив, що у вказаний будинок вселився у 2011 році. У квартирі АДРЕСА_5 мешкає ОСОБА_4 разом із дітьми. ОСОБА_12 це бачив, оскільки вони є сусідами по сходовому майданчику, тому зустрічались, розмовляли. Чи мешкали у вказані квартирі мати або брат ОСОБА_4 він цього не знає, тому, що ніколи не бачив.
07.11.2022 року до Одеського апеляційного суду від ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що 20.07.2010 року він був присутнім при видачі ОСОБА_5 ордеру на вселення в житлове приміщення – квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично у 2010 році в спірну квартиру вселився ОСОБА_6 , більше ніхто із повнолітніх осіб, зазначених в ордері, не здійснював ніяких активних дій і волевиявлення вселитися в спірну квартиру. У ОСОБА_6 лише один комплект ключів від вказаної квартири. З серпня 2010 року до приватизації спірної квартири і після неї щонайменше до листопада 2013 року позивачі в спірну квартиру не вселялися і не проживали в ній. ОСОБА_6 проживав в спірній квартирі до березня 2012 року сам, сам сплачував рахунки щодо її утримання, потім до кінця 2013 року рахунки сплачувала ОСОБА_5 ОСОБА_4 , будучи законним представником малолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , свідомо і особисто вчиняла дії стосовно зміни реєстрації місця проживання і не вчиняла дії щодо вселення в спірну квартиру, не зверталася до органу приватизації із заявою, та не вживала заходів щодо недопущення її приватизації відповідачами. На даний час в спірній квартирі проживає позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_6 перешкод в користуванні житлом позивачам не чинить, право на жито не порушує, хоча у ОСОБА_4 є 1/5 частина власної квартири за адресою: АДРЕСА_6 .
Інші докази, зокрема, судове рішення про встановлення юридичного факту проживання позивачів у вказаній квартирі станом на 2010 рік, довідки про відвідування школи/дитячого садка за місцем проживання малолітніх на той час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , доказів утримання ОСОБА_4 спірної квартири, апелянтами судам першої та апеляційної інстанцій не надано.
Згідно даних з поквартирної картки ОСОБА_13 та її неповнолітні, на той час, діти – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 були зняті з реєстраційного обліку 13.04.2011 року. 
Надавши заяви про зняття з реєстраційного обліку по даній квартирі, позивач не могла не розуміти і розуміла, що таким чином свідомо позбавляє себе та своїх неповнолітніх дітей права на участь у приватизації спірної квартири, розпорядившись своїм правом на приватизацію добровільно. Крім того, звертає увагу той факт, що в суд вона звернулася через вісім років, продовжуючи безперешкодно фактично користуватися спірною квартирою, що свідчить про свідоме розпорядження своїми житловими правами. Обставин наявності перешкод з боку членів сім`ї в користуванні спірною квартирою не встановлено ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції.
Зазначені обставини свідчать про відсутність дефекта волі позивача, коли вона знімала себе та своїх неповнолітніх дітей з реєстрації по вказаній адресі та свідомо не приймала участі у приватизації квартири.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що спірна квартира є їх єдиним житлом, спростовуються тим, що у 1997 році ОСОБА_5 сумісно з усіма членами її родини, у тому числі із ОСОБА_4 , була приватизована квартира за адресою: АДРЕСА_3 , у якій з 11.05.2011 року по теперішній час зареєстровані позивачі. 
Проживання позивачів, на момент приватизації спірної квартири, у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджується Довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 16.05.2011 року.
Вказані обставини у повному обсязі спростовують доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право користування житловою площею у спірній квартирі, оскільки це було їх єдиним місцем проживання.
Якщо громадянин втратив право на проживання у встановленому чинним законодавством порядку, а члени його сім`ї, що залишилися проживати у квартирі, приватизували її відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», вони мають право відповідно до ст. 12 цього Закону розпорядитися квартирою на свій розсуд, в тому числі і продати її згідно з положеннями цивільного законодавства.
Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному законодавством та є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
У постанові Верховного Суду від 22.12.2020 року по справі № 303/6366/17 (провадження № 61-17559св19) вказано, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі № 552/6997/19 (провадження № 61-1280св21) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Судом першої інстанції, при розгляді даної справи про визнання приватизації незаконною, скасування свідоцтва про право власності на житло, вірно враховано, що позивачі не вказали, а суд не встановив, на захист яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивачів спрямовані їх позовні вимоги у цій справі, яким чином вони порушені приватизацією спірної квартири враховуючи, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели наявності прав на її приватизацію.
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що правові підстави для визнання недійсним розпорядження органу приватизації від 31.05.2011 року №217052 та скасування свідоцтва про право власності на житло 31.05.2011року № НОМЕР_2 - відсутні, на підставі чого у задоволенні позову має бути відмовлено.
Колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від імені неповнолітнього та в інтересах якого діє батько ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про те, що позивачі та відповідачі все життя проживали сумісно, вели спільне господарство та сумісно сплачували рахунки по утриманню спірної квартири, однак, у 2011 році на сімейному зібранні було вирішено приватизувати спірну квартиру, у зв`язку із чим ОСОБА_4 разом із малолітніми дітьми ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знялись з реєстраційного обліку у спірній квартирі, продовжуючи у ній проживати.
Колегія суддів звертає увагу представника апелянта на те, що вказані доводи є виключно припущеннями апелянтів, на підтвердження яких останніми не надано жодного належного письмового доказу.
Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах малолітніх на час 2011 року дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , до органів приватизації із заявою про приватизацію спірної квартири не зверталась, та не вживала заходів щодо недопущення такої приватизації, що свідчить про свідому обізнаність апелянта про вжиття ОСОБА_5 заходів щодо приватизації нерухомого майна. 
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи судове рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від імені неповнолітнього та в інтересах якого діє батько ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 15 березня 2023 року

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе