Постанова
     Іменем   України
Єдиний унікальний номер справи 759/23012/21	 	
Номер провадження 22-ц/824/877/2023	
Головуючий у суді першої інстанції М. Ф. Сенько	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач        	
 
15 лютого 2023 року                                                                                                     місто Київ
                            Номер справи 759/23012/21
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
 
головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Сіра Ю. М.
 
сторони 
 
позивач                  ОСОБА_1 
відповідач              Акціонерне товариство «Універсал Банк»
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві 
 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк», подану представником Яковлевим Олександром Сергійовичем, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року, та
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року,
 
ухвалені у складі судді Сенька М. Ф., в приміщенні Святошинського районного суду міста Києва
у с т а н о в и в :
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АТ «Універсал Банк» про захист прав споживача, зобов'язання вчинити певні дії. 
В обґрунтування позову зазначила, що між сторонами 05 листопада 2007 року було укладено кредитний договір № 007-2914/840-0395, за умовами якого позивач отримала в кредит грошові кошти в сумі 80 000 доларів США із цільовим призначенням: на придбання садового будинку та земельної ділянки. У якості забезпечення виконання зобов`язань зазначені садовий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, було передано в іпотеку банку відповідно до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. за № 6702. 11.06.2021 ОСОБА_1 подала до банку заяву про реструктуризацію заборгованості в порядку Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» (з додатками), який надає позичальнику право на проведення реструктуризації зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, оскільки кредитні правовідносини, які існують між сторонами підпадають під дію зазначеного закону. На вимогу банка позивачем також надавалися додаткові документи. Листом від 10.09.2021 відповідач відмовив позивачу у проведенні реструктуризації, з посиланням на наявність у власності позичальника іншого нерухомого майна, окрім майна, яке є предметом іпотеки, а саме квартири, яку позивачем відчужено ІНФОРМАЦІЯ_1 дочці ОСОБА_3 . Таку відмову Банку позивач вважає неправомірною, вказує на наявність у відповідача зобов`язання провести реструктуризацію, як позичальника, за кредитним договором № 007-2914/840-0395 від 05 листопада 2007 року, що повністю відповідає критеріям, зазначеним у пункті 7 розділу IV Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13.04.2021 № 1381-IX. На момент подання заяви про реструктуризацію, як того вимагає зазначений закон, у її власності було відсутнє житлове нерухоме майно, крім предмету іпотеки. Тому відповідно до положень цього закону зобов`язання підлягають обов`язковій реструктуризації, а відтак, відмова відповідача є незаконною. За наведених обставин просила суд визнати протиправною (незаконною) відмову відповідача у проведенні реструктуризації зобов`язань позивача за кредитом у іноземній валюті та зобов`язати відповідача провести обов`язкову реструктуризацію відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13.04.2021 № 1381-IX.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 до АТ «Універсал Банк» про захист прав споживача, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано незаконною відмову АТ «Універсал Банк» у здійсненні реструктуризації зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 007-2914/840-0395 від 05 листопада 2007 року, укладеним між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 , відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-IX, викладену у листі № 2640 від 10.09.2021. Зобов`язано АТ «Універсал Банк» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 007-2914/840-0395 від 05 листопада 2007 року, укладеним між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 , на підставі заяви про проведення реструктуризації від 11.06.2021 відповідно до пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» із здійсненням всіх обчислень, необхідних для проведення реструктуризації. Стягнуто з АТ «Універсал Банк» на користь держави судовий збір в сумі 2 270,00 грн.
10.08.2022 ОСОБА_1 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просила стягнути з відповідача на її користь 30 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду АТ «Універсал Банк» через свого представника Яковлева О. С. подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ «Універсал Банк» зазначено, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував, що правочин з відчуження нерухомого майна 07.05.2021 позивачем було укладено саме з метою подачі заяви про проведення реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що є зловживанням своїми правами відповідно до діючого закону. Відповідач вважає, що дії позивача щодо відчуження належного їй майна перед подачею заяви про реструктуризацію боргу є неправомірними та недобросовісними відносно кредитора, використані для уникнення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, зводяться до зловживання правом направленим на недопущення/уникнення задоволення вимог кредитора та здійснені на шкоду кредитору. Суд дійшов помилкового висновку про необґрунтованість заяви відповідача про фраудаторність правочину від 07.05.2021. АТ «Універсал Банк» зазначило, що правочин з відчуження нерухомого майна, укладений позивачем з метою подачі заяви про реструктуризацію зобов`язань перед кредитором є фраудаторним, оскільки укладений на шкоду кредитору без реального грошового розрахунку між сторонами, такий правочин не мав на меті добросовісного виконання зобов`язань перед кредитором. 
Також не погодившись із додатковим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на її користь понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд помилково вказав в додатковому рішенні, що на розгляд заяви про розподіл судових витрат учасники справи не з`явилися, оскільки адвокат позивача Харитончук О. Г. була присутньою того дня у суді, вона  завчасно з`явилась до суду та очікувала на розгляд заяви три години, але її так і не запросили в судове засідання. Суд дійшов помилково висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про розподіл судових витрат, оскільки підписання позовної заяви та направлення її позивачем до суду не виключає факт надання  професійної правничої допомоги як до безпосереднього складання та направлення позову до суду, так і під час та після розгляду справи судом. Стороною позивача було надано повний перелік послуг, який надавався в межах професійної правничої допомоги за договором про надання правової допомоги за цією справою. Звернула увагу, що додаткове рішення суттєво порушило права позивача на компенсацію витрат на професійну правничу допомогу та ставить учасника справи в тяжке становище, оскільки позов поданий з метою захисту прав споживача банківських послуг, позивач залишається зобов`язаним провести оплату адвокату, при цьому відповідач жодних витрат не поніс, незважаючи на те, що спір пов`язаний перш за все з протиправними діями банку по відношенню до позивача. Відмовивши у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд порушив баланс інтересів учасників справи та права позивача на справедливий суд.
Представник АТ «Універсал Банк» Яковлев О. С. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав подану банком апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, рішення суду першої інстанції просив скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення заперечував з підстав викладених у відзиві, просив додаткове рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги АТ «Універсал Банк», з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу банка, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне та обґрунтоване. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення просила задовольнити, скасувати додаткове рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг позивача та відповідача, законність та обґрунтованість судових рішень в межах їх апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ «Універсал Банк» не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 05 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 007-2914/840-0395, за умовами якого Банк надав позичальнику грошові кошти (кредит) у сумі 80 000 доларів США на строк до 01 серпня 2023 (включно), а позичальник прийняв та належним чином використав ці грошові кошти за визначеним цільовим призначенням.
Забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором була іпотека нерухомого майна, а саме: садового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; порука фізичної особи ОСОБА_3 , порука фізичної особи ОСОБА_4       (п. 3.2 кредитного договору). 05 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З., внесений до реєстру за № 6702. Предметом іпотеки є нерухоме майно: садовий будинок АДРЕСА_1 , та належить Іпотекодавцю на праві власності, загальною площею 96,2 кв.м., а також земельна ділянка загальною площею 0,0485 гектара, на якій знаходяться вищезазначені будівлі та споруди (п. 1.1. та п. 1.1.2. договору іпотеки).
Крім того між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткові угоди б/н від 19 травня 2017 року, 29 серпня 2019 року та 02 червня 2020 року до кредитного договору №007-2914/840-0395 від 05 листопада 2007 року, якими текст кредитного договору викладався у нових редакціях.
29.08.2019 між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 укладено договір поруки б/н, відповідно до якого ОСОБА_3 як поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за порушення позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору № 007-2914/840-0395 від 05 листопада 2007 року, всім своїм майном, на яке може бути звернено стягнення.
11.06.2021 ОСОБА_1 звернулась до АТ «Універсал Банк» із заявою про проведення реструктуризації її зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті - за кредитним договором №007-2914/840-0395 від 05.11.2007, зобов`язання за яким забезпечені договором іпотеки, предметом іпотеки за яким виступає садовий будинок та земельна ділянка, у якій повідомила, що за кредитним договором їй надано споживчий кредит в іноземній валюті (долари США) на купівлю садового будинку та земельної ділянки, які є предметом іпотеки; станом на дату подання заяви наявне непогашене грошове зобов`язання; станом на 01.01.2014 прострочена заборгованість за кредитним договором була відсутня; садовий будинок є фактичним місцем проживання позичальника; на дату подання заяви інших об`єктів житлової нерухомості позичальник не має. До заяви позичальник додала: копію кредитного договору, копію договору іпотеки, копію договору купівлі - продажу садового будинку, копію витягу з Державного реєстру правочинів, копію Державного акту на право власності на земельну ділянку, копії паспортів кожного члена сім`ї позичальника з інформацією про зареєстроване місце проживання, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно кожного члена сім`ї позичальника.
Заяву було отримано Київським відділенням № 19 АТ «Універсал Банк» 11 червня 2021 року, вхідний № 048/024.
14.07.2021 позивач на вимогу відповідача про надання документів (лист № 42028 від 16.06.2021) направила заяву про проведення реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті із додаванням додаткових документів, до якої додала: копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 , копію свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , витяг, що містить розширену (деталізовану) інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно ОСОБА_3 , витяг, що містить розширену (деталізовану) інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно ОСОБА_1 , витяг, що містить розширену (деталізовану) інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно ОСОБА_4 , довідку про доходи ОСОБА_1 , копію податкової декларації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 , довідку про доходи ОСОБА_3 , інформацію про доходи ОСОБА_4 .
Заяву було отримано Київським відділенням № 19 АТ «Універсал Банк» 14 липня 2021 року, вхідний № 40704.
Відповідно до листа АТ «Універсал Банк» № 2640 від 10.09.2021 відповідачем було прийняте рішення щодо відмови в реструктуризації згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-ІХ «зважаючи на те, що у власності позичальника було наявне інше житлове нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 66.66 кв.м., житловою - 32.1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що було відчужено 07.05.2021 згідно з інформаційною довідкою № 2646512560 від 06.07.2021 на дочку ОСОБА_3 , а перше звернення надіслано до банку 07.06.2021, окрім майна, яке є предметом іпотеки, що забезпечує виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 007-2914/840-0395 від 05 листопада 2007 року».
Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо відмови у проведенні реструктуризації позбавили позивача її гарантованого законом права на проведення реструктуризації зобов`язання за кредитним договором в іноземній валюті, тому права ОСОБА_1 підлягають поновленню шляхом визнання протиправною відмови у проведенні реструктуризації відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13.04.2021 № 1381-IX та зобов`язання вчинити дії, а саме: провести реструктуризацію відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13.04.2021 № 1381-IX. При цьому суд вважав, що зобов`язання позивача за кредитним договором №007-2914/840-0395 від 05 листопада 2007 року, укладеним між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», відповідають зазначеним у пункті 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» критеріям та підлягають обов`язковій реструктуризації.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами з огляду на таке.
Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про споживче кредитування», передбачено, що метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.
Стаття 3 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.
Згідно статті 17 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію зобов`язань за договором про споживчий кредит. 
Реструктуризація зобов`язань за договором про споживчий кредит - це зміна істотних умов договору про споживчий кредит, що здійснюється кредитодавцем на договірних умовах із споживачем і впливає на умови та/або порядок повернення такого кредиту.
23 квітня 2021 року набув чинності Закон України від 13 квітня 2021 року № 1381-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» і розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 7, яким передбачено, що зобов`язання позичальників за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у цьому пункті критеріям (незалежно від дати укладення договору), підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника у порядку та на умовах, встановлених цим пунктом.
Згідно з пунктом 2 розділу ІV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом, крім пункту 6 цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит, та пункту 7 цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, які відповідають викладеним у зазначеному пункті критеріям.
Так, відповідно до підпунктів 1-2 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті (далі у цьому пункті - договір), у разі: наявності станом на день набрання чинності цим пунктом будь-якого непогашеного грошового зобов`язання (простроченого грошового зобов`язання та/або грошового зобов`язання, строк сплати якого не закінчився) перед кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя (заставодавця) у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника; відсутності станом на 01 січня 2014 року простроченої заборгованості, яку згідно з договором позичальник зобов`язаний сплатити не пізніше 01 січня 2014 року (крім простроченої заборгованості із сплати неустойки та інших платежів, нарахованих у зв`язку із простроченням позичальником платежів, та/або будь-якої заборгованості, строк сплати якої відповідно до договору спливає після 01 січня 2014 року, але яку кредитор вимагав повернути достроково (у строк до 01 січня 2014 року) у зв`язку з простроченням позичальником платежів), або якщо зазначену прострочену заборгованість погашено до дня проведення реструктуризації; виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» у вигляді майна, віднесеного до об`єктів житлового фонду (далі - житлове нерухоме майно), або об`єкта незавершеного житлового будівництва, або майнових прав на нього, або садового будинку, або земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а загальна площа такого нерухомого майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує для квартири 140 квадратних метрів, для житлового будинку - 250 квадратних метрів, для садового будинку - 250 квадратних метрів, для земельної ділянки - площі, визначеної пунктом «г» частини першої статті 121 Земельного кодексу України.
Крім того, вимагається виконання хоча б однієї з таких умов:
- предмет іпотеки - житлове нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника або майнового поручителя (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);
- у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки - об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);
- предмет іпотеки - нерухоме житлове майно придбавалося повністю або частково за рахунок кредитних коштів, отриманих за договором, і умовами договору або іпотечного договору передбачено заборону реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою розташування житлового нерухомого майна, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);
- предметом іпотеки є земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, площа якого не перевищує 250 квадратних метрів, розташованого на зазначеній земельній ділянці, та житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);
- предметом іпотеки є садовий будинок, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).
Відповідно до підпункту 3 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представником (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) особисто або надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим пунктом, крім таких випадків:
- у разі смерті позичальника (або особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) протягом строку, передбаченого абзацом першим цього підпункту, спадкоємець, до якого перейшли права та обов`язки позичальника, може подати заяву про проведення реструктуризації протягом двох місяців з дня одержання відповідного свідоцтва про право на спадщину;
- у разі наявності на день набрання чинності цим пунктом у суді відкритого провадження у справі, предметом спору в якій є права та обов`язки сторін за договором, щодо реструктуризації зобов`язань за яким подається заява, та/або права та обов`язки сторін за іпотечним договором, укладеним для забезпечення виконання передбачених цим договором зобов`язань, та/або договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, та відсутності рішення суду, що набрало законної сили, заява про проведення реструктуризації може бути подана після спливу тримісячного строку з дня набрання чинності цим пунктом, але не пізніше двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду в такій справі;
- у разі залучення позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) у встановленому законодавством порядку до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у період, що припадає на тримісячний строк з дня набрання чинності цим пунктом, заява про проведення реструктуризації може бути подана після спливу тримісячного строку з дня набрання чинності цим пунктом, але не пізніше двох місяців з дня завершення такого залучення.
У разі пропуску позичальником строків, зазначених у цьому підпункті, кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом.
Таким чином, відповідно до абзацу 2 підпункту 3 пункту 7 Закону України «Про споживче кредитування» законодавець встановив два варіанти строків для позичальника на звернення до кредитора із заявою про реструктуризацію зобов`язань у випадку наявності у суді відкритого провадження у справі, предметом спору в якій є права та обов`язки сторін за договором, щодо реструктуризації зобов`язань за яким подається заява, та/або права та обов`язки сторін за іпотечним договором, укладеним для забезпечення виконання передбачених цим договором зобов`язань, та/або договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, та відсутності рішення суду, що набрало законної сили: заява про проведення реструктуризації може бути подана після спливу тримісячного строку з дня набрання чинності пунктом 7 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» або не пізніше двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду в такій справі.
Відповідно до підпункту 4 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» у заяві про проведення реструктуризації зазначаються: прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) позичальника; найменування кредитодавця (повне або скорочене); інформація про дату укладення договору, яким передбачені зобов`язання, щодо реструктуризації яких подається заява; інформація про зареєстроване та фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника); інформація про всі наявні у власності позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса); інформація про зареєстроване та фактичне місце проживання майнового поручителя та про всі наявні у його власності на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса), - у разі наявності майнового поручителя; документи, що підтверджують інформацію, зазначену у заяві (документи про склад сім`ї, про доходи іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя) та членів його сім`ї - на вимогу кредитора), розширену інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно кожного члена сім`ї іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя).
Отже відповідно пункту 7 розділу ІV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, у разі відсутності станом на 1 січня 2014 року простроченої заборгованості, яку згідно з договором про споживчий кредит позичальник зобов`язаний сплатити не пізніше 1 січня 2014 року (крім простроченої заборгованості із сплати неустойки та інших платежів, нарахованих у зв`язку із простроченням позичальником платежів, та/або будь-якої заборгованості, строк сплати якої відповідно до договору спливає після 1 січня 2014 року, але яку кредитор вимагав повернути достроково (у строк до 1 січня 2014 року) у зв`язку з простроченням позичальником платежів), або якщо зазначену прострочену заборгованість погашено до дня проведення реструктуризації.
Згідно п.п. 10 п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» якщо станом на день проведення реструктуризації наявні одночасно такі умови: у договорі, зобов`язання за яким підлягають реструктуризації відповідно до цього пункту, здійснено заміну кредитора внаслідок відступлення права вимоги; поточний кредитор з причини ненадання йому кредитодавцем, наступними кредиторами, до яких переходили права кредитодавця, всієї інформації про історію здійснення платежів, у тому числі інформації про дату здійснення кожного платежу, суму кожного здійсненого платежу, інформації про призначення кожного здійсненого платежу, суму наявної простроченої заборгованості станом на 1 січня 2014 року за кожним видом наявного грошового зобов`язання, не здійснив протягом 60 днів з дня проведення реструктуризації передбачені підпунктом 9 цього пункту обчислення та/або обчислення наявної станом на 1 січня 2014 року простроченої заборгованості (окремо за кожним видом грошового зобов`язання та окремо за простроченими платежами, строк сплати яких відповідно до договору спливає після 1 січня 2014 року, але які кредитор вимагав повернути достроково у зв`язку з простроченням позичальником платежів); сукупна сума усіх передбачених договором грошових зобов`язань (а саме, непогашених на момент відступлення грошових зобов`язань із сплати кредиту та зобов`язань із сплати процентів за користування кредитом), право вимоги за яким відступлено, перевищує розмір плати, сплаченої поточним кредитором за відступлення такого права вимоги, то передбачені підпунктом 9 цього пункту обчислення не здійснюються. При цьому грошові зобов`язання позичальника перед таким поточним кредитором зменшуються на суму такого перевищення у зазначеній черговості за наведеною формулою.
Згідно п.п. 12 п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» днем проведення реструктуризації вважається день отримання кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя або заставодавця у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника, заяви про проведення відповідно до цього пункту реструктуризації. Кредитор зобов`язаний не пізніше 60 днів з дня реструктуризації здійснити всі обчислення, необхідні для проведення реструктуризації, та надіслати позичальнику, поручителю та іншим зобов`язаним за договором особам поштою рекомендованим листом інформацію про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації (включаючи інформацію про всі наявні зобов`язання позичальника за результатами проведення реструктуризації станом на день проведення реструктуризації та новий графік платежів). Також відповідна інформація у письмовому вигляді безоплатно надається зазначеним особам особисто на їхню вимогу.
Отже, цим Законом на кредитора покладено обов`язок провести реструктуризацію заборгованості за договором про споживче кредитування у випадку подання позичальником заяви. 
Отримавши споживчий кредит у іноземній валюті, позивач скористалася змінами, внесеними до Закону України «Про споживче кредитування» і подала до банку у строк визначений законом заяву про реструктуризацію заборгованості за її зобов`язанням. У заяві про реструктуризацію позивач вказала усі обов`язкові реквізити, визначені підпунктом 4 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» та долучила до заяви усі визначені частиною 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» документи, а також ті, що вимагались відповідачем.
Судом встановлено, що станом на 23.04.2021 (дата набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13.04.2021 № 1381-IX) у ОСОБА_1 перед кредитором наявне прострочене грошове зобов`язання та відсутня станом на 01.01.2014 прострочена заборгованість по кредитному договору, що відповідає підпункту 1 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування»; виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» у вигляді садового будинку, загальна площа, якого не перевищує 250 кв.м, та земельної ділянки, на якій він знаходиться, площа якої не перевищує 0,10 гектара - що відповідає підпункту 2 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування».
Належним доказом підтвердження дотримання позивачем вимог сьомого абзацу підпункту 1 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» є інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно майна ОСОБА_1 від 05.07.2021 за № 264302728 та №264302839.
Ураховуючи, що норма Закону України «Про споживче кредитування» щодо обов`язкової реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті є нормою імперативною, а відповідач без достатньої правової підстави ухиляється від проведення реструктуризації, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про зобов`язання банку провести реструктуризацію заборгованості позивача перед банком за кредитним договором.
Доводи апеляційної скарги щодо дій позивача по відчуженню належного їй майна перед подачею заяви про реструктуризацію боргу, а саме про те, що такі дії є неправомірними та недобросовісними відносно кредитора, використані для уникнення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, колегія суддів оцінює критично.
Так, закон України «Про споживче кредитування» визначає вичерпний перелік обставин при яких кредитор має право відмовити у реструктуризації за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» критеріям (незалежно від дати укладення договору), та підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника: у разі пропуску позичальником строків, на подачу заяви, кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим законом (абзац 7 підпункту 3 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування»); у разі ненадання позичальником необхідних для проведення реструктуризації документів, зазначених у підпункті 4 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення», кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом (абзац 9 підпункту 4 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування»).
Відповідно до шостого абзацу підпункту 4 пункту 7 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» у заяві про проведення реструктуризації зазначається інформація про всі наявні у власності позичальника на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса).
Заявник несе відповідальність за достовірність зазначеної у заяві про проведення реструктуризації інформації. У разі якщо заявник не зазначив у заяві про проведення реструктуризації об`єкт нерухомого майна, віднесений до об`єктів житлового фонду, що на момент підписання заяви належав на праві власності позичальнику (особі, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майновому поручителю, або заявник зазначив недостовірну інформацію про зареєстроване на момент підписання заяви місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, або заявник зазначив недостовірну інформацію про фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, то в разі встановлення однієї з цих обставин судом або в разі підтвердження однієї з таких обставин наявними у кредитора офіційними документами (виданими суб`єктами, уповноваженими відповідно до закону видавати такі документи), це є підставою для відмови у проведенні передбаченої цим пунктом реструктуризації. Якщо реструктуризацію відповідно до цього пункту проведено, це є підставою для відновлення грошових зобов`язань позичальника, які існували станом на день, що передував дню проведення такої реструктуризації, із зменшенням таких грошових зобов`язань на суми сплачених з дня проведення реструктуризації платежів (абзац 10 підпункту 4 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення».
Судом встановлено, що на момент звернення до кредитора із заявою про здійснення реструктуризації в неї не було іншого нерухомого майна, крім того, що придбано за рахунок кредитних коштів і перебуває в іпотеці банку як забезпечення виконання кредитних зобов`язань. Вказаний садовий будинок є фактичним місцем проживання позичальника.
Та обставина, що позичальник відчужила 07.05.2021 за договором дарування дочці ОСОБА_3 належне їй нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 66.66 кв.м., не свідчить про недобросовісність дій позичальника відносно кредитора спрямованих на уникнення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, та не є зловживанням правом направленим на недопущення/уникнення задоволення вимог кредитора та здійснені на шкоду кредитору, оскільки дочка позичальника є поручителем за кредитним договором, який несе солідарну відповідальність з позичальником у разі невиконання нею своїх зобов`язань перед банком. Крім того, зобов`язання за кредитним договором забезпечені нерухомим майном, придбаним позивачем за рахунок кредитних коштів.
Доводи щодо фраудаторності вказаного правочину колегія суддів оцінює критично, оскільки сторони цього договору мали волевиявлення на настання реальних наслідків укладеного договору, а відповідаем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження його доводів.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.
Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам, може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 235/6483/20.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц.
Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Цивільного процесуального кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2022 року у справі № 344/10730/16-ц.
Разом з тим сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину (до виконання грошового зобов'язання) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 524/5846/17
Також судом встановлено, що 07.05.2021 між позивачем та її дочкою ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манохіною Г. О., внесений до реєстру за №726, відповідно до умов якого позивач передала безоплатно у власність дочки квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05.07.2021 №264302728 та №264302839 вбачається, що у ОСОБА_1 відсутнє житлове нерухоме майно. 
Станом на 05.07.2021 ОСОБА_1 мала у власності садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами існування протиправного умислу в діях сторін спірного правочину при його укладенні, а також не надано у розпорядження суду доказів на підтвердження того, що відчуження належного позичальнику майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно, як боржника за кредитними зобов`язаннями. Зокрема відповідачем не надано у розпорядження суду доказів оскарження оспорюваного правочину у судовому порядку.
Оскільки зобов`язання, передбачені кредитним договором, який укладений між позивачем та відповідачем, підлягають обов`язковій реструктуризації, то, відмова відповідача у задоволенні заяви позивача про проведення реструктуризації зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 007-2914/840-0395 від 05 листопада 2007 року, укладеним між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 є незаконною, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовної вимоги позивача про визнання незаконною відмову АТ «Універсал Банк» у здійсненні реструктуризації зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 007-2914/840-0395 від 05 листопада 2007 року, укладеним між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 , відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» №1381-IX, викладену у листі № 2640 від 10.09.2021.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 вказав, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.
Ураховуючи принцип розумності, який передбачає добросовісність зовнішнього прояву поведінки учасника цивільних відносин з точки зору правомірності, обґрунтованості, доцільності такої поведінки, а також можливості передбачення таким учасником обставин, які можуть вплинути на його права та обов`язки інших учасників цивільних відносин, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач, відмовивши у проведенні реструктуризації з означених підстав є протиправною, а тому за заявленим способом захисту підлягають поновленню права позивача шляхом визнання незаконною бездіяльність банку у непроведенні реструктуризації відповідно до вимог закону та зобов`язання вчинити дії, а саме: провести реструктуризацію відповідно до закону.
Інші доводи апеляційної скарги АТ «Універсал Банк», які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Загалом доводи апеляційної скарги АТ «Універсал Банк» є ідентичними запереченням відповідача, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, відтак відсутня необхідність повторно детально відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції від 15.02.2022 відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі Банку, колегія не знаходить. Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (рішення від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною першою статті 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
Так, відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. 
Частиною першої статті 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 246 ЦПК України визначено, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Відповідно до зазначених вимог процесуального закону для відшкодування судових витрат заявник має дотриматися такого алгоритму та вчинити наступні процесуальні дії: 1) з першою заявою по суті справи зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат; 2) подати докази про витрати до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду;  3) якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Аналіз наведених процесуальних норм вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені (або які будуть понесені) витрати у строки, визначені процесуальним законом.
Неподання  до суду разом з позовною заявою орієнтовного розрахунку витрат позивача на правничу допомогу, неподання заяви чи нез`явлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат, оскільки за таких обставин відсутні передбачені законом підстави для ухвалення додаткового рішення у справі, не дивлячись на те, що заява про відшкодування витрат на правничу допомогу подана протягом п`яти днів з моменту ухвалення рішення у справі. 
Ухваливши додаткове рішення про відмову в задоволенні заяви позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що ані позивач, ані її представник під час розгляду справи та до закінчення судових дебатів не заявляли вимог про розподіл витрат на правничу допомогу.
Так, за результатами розгляду справи по суті спору Святошинським районним судом м. Києва 15 лютого 2022 року ухвалено рішення про задоволення позову.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 при зверненні до суду із позовом у порушення вимог закону не вказала в позовній заяві (або в окремій заяві) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Разом із заявами по суті спору не подала до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу із відповідними доказами подана до суду представником позивача ОСОБА_2 10.08.2022. У заяві позивач просила стягнути з відповідача на її користь 30 000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Судом першої інстанції під час розгляду вказаної заяви перевірено та встановлено, що під час розгляду справи по суті спору та до закінчення судових дебатів у справі сторона позивача не зробила ані усної, ані письмової заяви щодо відшкодування витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу. Зазначене знайшло своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки стороною позивача не було дотримано зазначених вимог закону, а саме не вказано у позові про очікувані витрати на професійну правничу допомогу та не зроблено відповідної заяви під час розгляду справи по суті спору та до закінчення судових дебатів, відтак суд першої інстанції повинен був відмовити ОСОБА_1 в ухваленні додаткового рішення по розподілу витрат на професійну правничу допомогу, оскільки для ухвалення додаткового рішенні не існувало підстав передбачених законом. Проте суд першої інстанції у порушення процесуальної норми закону ухвалив додаткове рішення, яким відмовив позивачу у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, оскільки така заява не була подана впродовж розгляду справи по суті та до закінчення судових дебатів.
З огляду на зазначене, додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року не може вважатися таким, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 в ухваленні додаткового рішення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» без задоволення.
 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк», подану представником Яковлевим Олександром Сергійовичем, залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року скасувати.
ОСОБА_1 відмовити в ухваленні додаткового рішення.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне рішення складено 01.03.2023.
 
Судді
                                                                                                     Л. Д.  Поливач
 
                                                                                                     А. М.  Стрижеус
 
                                                                                                     О. І.  Шкоріна