30.03.23
33/812/51/23

Справа № 473/2990/22 Головуючий у першій інстанції Дробинський О.Е.
 
Провадження № 33/812/51/23 Доповідач апеляційного суду Лівінський І.В.
 
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП

П О С Т А Н О В А
іменем України

30 березня 2023 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі: 
головуючого – судді Лівінського І.В.,
з секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,
за участю захисника Вишневського А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 
на постанову Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік, стягнуто судовий збір у розмірі 496,20 грн, 
в с т а н о в и в :
Згідно з постановою суду, 18 жовтня 2022 року на автодорозі Іванівка-Калинівка ОСОБА_1 передав кермо власного транспортного засобу «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 громадянину ОСОБА_2 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.9 Г Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі – ПДР), за що передбачена адміністративна відповідальність за частиною 1 статті 130 КУпАП. 
Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік, стягнуто судовий збір у розмірі 496,20 грн. 
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та закрити провадження у справі, у зв`язку із відсутністю у його діях складу правопорушення.
Апелянт зазначає, що він не був водієм під час вчинення правопорушення в розумінні статті 130 КУпАП, оскільки маючи право керувати транспортним засобом, безпосередньо транспортним засобом під час вчинення адміністративного правопорушення не керував. А тому до нього не застосовується так звана альтернативна підсудність, оскільки він вчинив правопорушення не як водій транспортного засобу, а як його титульний формальний власник. А тому суд першої інстанції порушив правила загальної підсудності. 
Апелянт не погоджується з висновком суду щодо його вини у передачі транспортного засобу. Стверджує, що в матеріалах справи відсутні однозначні підтвердження того факту, що саме 18 жовтня 2022 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 власний транспортний засіб, однозначно розуміючи, що той перебуває в стані алкогольного сп`яніння. 
Апелянт зазначає, що він не знав і не повинен був знати, що під час керування ОСОБА_2 був у стані алкогольного сп`яніння, оскільки візуально цього також не було видно. Крім того, ОСОБА_2 йому повідомив, що на даний час взагалі не вживає алкоголь, оскільки проходить лікування та випив лише після ДТП, коли ОСОБА_1 поїхав за трактором, щоб витягти автомобіль. 
Посилається на те, що відеозапис має неповний зміст, містить не всі пояснення ОСОБА_2 , а лише їх частину, яка має обвинувальний характер. 
Зазначає також про те, що за кілька тижнів до ДТП, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовилися між собою, що останній купить у нього авто, але на час домовленості у того не було грошей. Він пообіцяв заплатити обумовлену суму через кілька місяців. Перебувавши у дружніх відносинах, ОСОБА_2 поросив надати авто одразу, взявши його у користування. На підтвердження їх домовленості, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 технічний паспорт і дозволив йому користуватися належним йому транспортним засобом. На час передачі транспортного засобу у керування, ОСОБА_2 був тверезим. У день, коли сталася ДТП, ОСОБА_1 попросив ОСОБА_2 , щоб той відвіз його, оскільки ОСОБА_1 собі ще не придбав інше авто. Тобто передача права керування транспортним засобом відбулася значно раніше, і ОСОБА_1 сприймав його як фактичного користувача автомобілем. 
Заслухавши пояснення особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності та його захисника, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з такого.
За положеннями статті 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. 
Відповідно до вимог статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Так, згідно з пунктом 2.9 «Г» ПДР водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані.
Зі змісту частини 1 статті 130 КУпАП вбачається, що адміністративна відповідальність особи наступає не тільки за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів.
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії БД № 260416, який складений 18 жовтня 2022 року о 17 годині 45 хвилин, громадянин ОСОБА_1 , як власник транспортного засобу «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , 18 жовтня 2022 року на автодорозі Іванівка - Калинівка передав кермо громадянину ОСОБА_2 , який керував вказаним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. У зв`язку із ознаками алкогольного сп`яніння, огляд ОСОБА_2 проводився у медичному закладі. ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.9 Г ПДР, за що відповідальність передбачена частиною 1 статті 130 КУпАП. Від ознайомлення під підпис зі змістом протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 відмовився. 
Вказаний протокол складений за встановленою формою з урахуванням всіх вимог, передбачених ст. 256 КУпАП, а також Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 7 листопада 2015 року № 1395 (далі – Інструкція № 1395).
Згідно з письмовими поясненнями ОСОБА_2 , він був за кермом в стані алкогольного сп`яніння на машині марки «Део Ланос», номерний знак НОМЕР_2 , їхав з другом по автодорозі Іванівка – Калинівка, приблизно о 14 годині злетів з дороги на обочину. Огляд проводився у медичному закладі, результат становив 0,950 проміле. 
Із матеріалів справи вбачається, що 18 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_2 були складені протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 260415 про порушення останнім вимог пункту 2.9 А ПДР та протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 260417 про те, що ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_2 , належний ОСОБА_1 , не врахував безпечності руху, дорожньої обстановки, в результаті чого з`їхав у кювет, у результаті ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження. 
Згідно з постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2023 року, яка міститься в ЄДРСР, ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн в дохід держави.
З висновку № 6 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, який складений о 17 годині 18 жовтня 2022 року лікарем КНП Веселинівська РЛ ОСОБА_3 , вбачається, що ОСОБА_2 перебував у стані гострої алкогольної інтоксикації (0,95 проміле). 
Відповідно до постанови Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 січня 2023 року, яка міститься в ЄДРСР, ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн з позбавленням його права керування транспортними засобами строком на один рік.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 березня 2023 року ОСОБА_2 відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження зазначеної постанови Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 січня 2023 року. 
Відповідно до частини 1 статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Відповідальність за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, настає у разі встановлення такого стану у особи, якій передали керування транспортним засобом, відповідно до вимог статті 266 КУпАп та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09 листопада 2015 року № 1452/735 та подальшого притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП.
Отже, наявність висновку щодо результатів медичного огляду особи на стан сп`яніння та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП є достатньою підставою, яка підтверджує обставини керування ОСОБА_2 транспортним засобом, що належить ОСОБА_1 , у стані алкогольного сп`яніння. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що він не знав про перебування ОСОБА_2 у нетверезому стані, є безпідставними.
Із вказаних вище доказів вбачається, що 18 жовтня 2022 року за кермом транспортного засобу, який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_1 , перебував ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння, який скоїв дорожньо-транспортну пригоду. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечував, що саме він їхав 18 жовтня 2022 року разом із ОСОБА_2 в одному автомобілі. 
Апеляційний суд враховує, що стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_2 , якому ОСОБА_1 передав керування транспортним засобом, дорівнює 0,950 проміле, що значно перевищує допустиму норму - 0,2 проміле, та відповідно проявляється певними зовнішніми ознаками, які об`єктивно можливо виявити візуально, і які не міг залишити поза увагою ОСОБА_1 , перебуваючи в автомобілі. Тому, посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не було відомо про перебування ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння, апеляційним судом не приймаються.
Відсутність, на думку апелянта, видимих ознак сп`яніння у особи, якій передано керування транспортним засобом, не звільняє від обов`язку пересвідчитись та впевнитись у тому, що така особа не перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції.
Крім того, в матеріалах справи наявні пояснення, відібрані працівником поліції у ОСОБА_2 , згідно яких він визнавав, що перебував за кермом в стані алкогольного сп`яніння, їхав разом із другом по дорозі Іванівка-Калинівка на транспортному засобі «Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_2 .
Зазначені письмові пояснення, які були надані ним в день складення протоколу, в цілому узгоджуються із даними, викладеними в протоколі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .
Отже, наданих суду доказів достатньо для встановлення факту умисної передачі ОСОБА_1 керування транспортним засобом особі, яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння, а відповідно наявний склад правопорушення, за вчинення якого особа притягнута до адміністративної відповідальності.
Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не може вважатись водієм під час передачі керування ОСОБА_2 свого автомобіля, є наслідком помилкового тлумачення положень пункту 2.9 «Г» ПДР та частин 1 статті 130 КУпАП, із системного аналізу яких видно, що передачу іншій особі керування власним автомобілем може здійснювати саме водій.
Доводи апелянта про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була домовленість про купівлю-продаж вказаного транспортного засобу, у зв`язку із приятельськими відносинами, він передав автомобіль раніше – 15 жовтня 2022 року, та ОСОБА_2 користувався цим автомобілем як майбутній власник, а ОСОБА_1 у свою чергу їхав з ним у той день як з майбутнім власником автомобіля, є безпідставними, оскільки відповідних доказів цих тверджень суду не надано.
Посилання апелянта на розписку, за якою ОСОБА_1 передав належний йому транспортний засіб ОСОБА_2 , не може бути належним доказом відчуження автомобіля.
Відповідно до частини 5 статті 656 ЦК України на окремі види майна може бути встановлено спеціальний порядок набуття громадянами права власності.
Зокрема, порядок набуття права власності на автомобіль встановлений Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Правила).
Пунктом 8 Правил передбачено, що однією з умов відчуження транспортного засобу є зняття його з обліку в уповноважених органах МВС.
Однак з матеріалів справи вбачається, що в період вчинення ДТП, вказаний автомобіль не був знятий з обліку в органах МВС та до цього часу зареєстрований за  ОСОБА_1 .
Водночас, із системного аналізу положень статей 257, 276 КУпАП вбачається, що місце розгляду справи про адміністративне правопорушення визначається особою, уповноваженою на складення протоколу про адміністративне правопорушення, яка після його складення направляє матеріали справи до органу, уповноваженого розглядати справу про адміністративне правопорушення. При цьому, нормами діючого КУпАП не врегульовано питання зміни територіальної підсудності справи на стадії судового розгляду, в тому числі, направлення справи про адміністративне правопорушення з одного суду до іншого, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 257 цього Кодексу. Тому, посилання апелянта на недотримання правил підсудності не є слушними. 
Апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування "поза розумним сумнівом", сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах "Кобець проти України" (п.43) та "Авшар проти Туреччини" (п. 282), "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 року, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Таким чином, сукупність досліджених в матеріалах справи доказів, а саме, протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 260416 від 18 жовтня 2022 року, висновку щодо результатів медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння від 18 жовтня 2022 року, відеозапису з нагрудної камери поліцейського, протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 260415 від 18 жовтня 2022 року, протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 260417 від 18 жовтня 2022 року, письмових пояснень  ОСОБА_2 , копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, постанови Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_2  за статтею 124 КУпАп та постанови Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 січня 2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_2  за частиною 1 статті 130 КУпАП,  свідчить про доведення вини ОСОБА_1  у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, а саме передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів. 
Ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою, а їх сукупність є достатньою для прийняття рішення по справі щодо ОСОБА_1 .
За такого, апеляційний суд дійшов висновку, що твердження апеляційної скарги з приводу відсутності в діях апелянта ознак правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, не відповідають встановленим обставинам справи та повністю спростовуються сукупністю досліджених в суді першої інстанції матеріалів справи про адміністративне правопорушення, та відповідно розцінюються як такі, що спрямовані на уникнення від адміністративної відповідальності.
Апеляційним судом враховується рішення по справі "О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства" від 29 червня 2007 року, в якому Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
З огляду на наведене, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.9 «Г» Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність за частиною 1 статті 130 КУпАП, а його висновки про доведеність вини у вчиненні адміністративного правопорушення ґрунтуються на належних та допустимих доказах, які знаходяться в матеріалах справи, та спростовують доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі. 
Тому прийняте судом рішення є законним та не підлягає скасуванню, про що просить апелянт. 
Керуючись статтями 283, 294 КУпАП, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а постанову Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року - без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя Миколаївського
апеляційного суду І.В. Лівінський