УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 березня 2023 року
м. Київ
справа № 357/3529/21
провадження № 51-1902ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021110030000060, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Суть питання
За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
Крім того, цим же вироком постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 2 тис. 510 грн 59 коп. та моральну шкоду в розмірі 10 тис. грн.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 11 січня 2021 року, приблизно о 21 год 00 хв, перебуваючи біля першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , в ході словесного конфлікту, який раптово виник на ґрунті особистих неприязних відносин із потерпілим ОСОБА_6 , умисно завдав йому один удар кулаком лівої руки, а пізніше і один удар ногою, в область обличчя, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження, які відноситься до категорії середньої тяжкості.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду засуджений подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.
Київський апеляційний суд ухвалою від 21 грудня 2022 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, допущені, на її думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даними про його особу через суворість, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно нього і постановити новий виправдувальний вирок.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що рішення місцевого і апеляційного судів є незаконними, необґрунтованими і невмотивованими, а винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, не доведено належними доказами. Крім того, захисник посилаючись на такі обставини як те, що: засуджений вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні дружину-інваліда та двох неповнолітніх дітей, має позитивні характеристики, зазначає про надто суворе покарання для її підзахисного.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть її касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації.
Як слідує з долученої до касаційної скарги копії вироку, судом враховано те, що ОСОБА_5 заперечував свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, але суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, детально наведених у вироку.
Крім того, місцевий суд зазначив, що докази у даному кримінальному провадженні у своїй сукупності беззаперечно свідчать про вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину. При цьому, суд виходить з того, що КПК України не містить виключної вимоги щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі лише прямих доказів, у КПК України відсутня заборона щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності, зокрема й непрямих доказів, які, хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку. Так, норми ст. 94 КПК України визначають, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Як засвідчує судова практика, доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи. Такі висновки місцевого суду узгоджуються з практикою Верховного Суду (зокрема, постанова Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 364/439/18).
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним у касаційній скарзі захисника.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Обґрунтовуючи свій висновок, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Так, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що показання обвинуваченого ОСОБА_5 , надані під час допиту, хоча і були послідовними, але мали в собі суперечності, зокрема щодо обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, оскільки не заперечуючи факту перебування на місці події 11 січня 2021 року у вечірній час доби - в під`їзді власного будинку, не зміг пояснити суду свою поведінку під час та після конфліктної ситуації, яка склалась між ним та потерпілим, а тому є спрямованими на приховування мотиву та мети вчинення ним кримінального правопорушення, а також суперечать дослідженим доказам по справі.
В свою чергу надаючи оцінку показам, наданим потерпілим, суд першої інстанції звернув увагу на те, що він з перших днів досудового розслідування чітко вказує на обвинуваченого, як на особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження.
Крім того, у судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що будь-яких відносин, в тому числі і неприязних, між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_5 до вчинення вказаного кримінального правопорушення не було. За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що вказані обставини свідчать про відсутність у потерпілого підстав для наклепу на обвинуваченого.
Таким чином, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції встановивши фактичні дані, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у своїй сукупності, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_5 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122 КК України. 
Отже, Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень. 
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б становили підставу для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено, а незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів сама по собі не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Необхідно зазначити й те, що твердження сторони захисту щодо недоведеності медичного призначення придбаних потерпілим ліків були предметом розгляду судами попередніх інстанцій, як судом факту, тоді як Верховний Суд є судом права, а тому при здійсненні перегляду виходить із тих фактичних обставин, які були встановлені судами нижчих інстанцій. Отже, Суд не уповноважений оцінювати докази з точки зору їх достовірності.
Що стосується доводів сторони захисту щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість, то вони є безпідставними з огляду на таке. 
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Так, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України є нетяжким злочином та відноситься до кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи; особу обвинуваченого, який має на утриманні двох малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, за місцем проживання скарг від сусідів не надходило, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше не судимий; відношення обвинуваченого до вчиненого та його наслідків (повне заперечення свої вини, невизнання цивільного позову); особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення (злочину): форму вини (прямий умисел), кількість, локалізацію та механізм нанесення ударів потерпілому, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали (зокрема, заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я); позицію потерпілого, який у судовому засіданні наполягав на найбільш суворій мірі покарання для обвинуваченого і реальному позбавленні його волі). При цьому обставин, які б пом`якшували чи обтяжували його покарання судом не встановлено. 
Отже, хоча місцевий суд і призначив покарання у виді позбавлення волі, яке є найсуворішим видом покарання, передбаченим у санкції цієї норми, але визначив його у мінімальному розмірі - 1 рік, мотивувавши своє рішення тим, що саме такий строк покарання буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено.
З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Крім того, Верховний Суд вважає, що доводи захисника про те, що суди не взяли до уваги наявність на утриманні засудженого дружини-інваліда, не свідчить про невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даними про його особу через суворість. 
Інших переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навела.
Твердження наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, а тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                              ОСОБА_3