Постанова                                    
Іменем України
 
01 березня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 444/2314/17
 
провадження № 61-17980св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.         (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , Жовківська державна нотаріальна контора Львівської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кравець Ростислав Юрійович, на постанову Львівського апеляційного суду від 30 вересня              2021 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Ванівського О. М., Мельничук О. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області про визнання недійсною відмови від спадкування за заповітом та частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку у спадщині.
 
Позов мотивувала тим, що з 1959 року вона перебувала з ОСОБА_3                   у шлюбі, за час якого вони збудували будинок, загальною площею                       163,5 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 .
 
Вказувала, що 07 липня 2000 року шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано, однак вони продовжували спільно проживати та вести спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
 
За життя ОСОБА_3 залишив заповіт, відповідно до якого належне йому майно, на яке він мав право на день смерті, заповів їй, дочці -                     ОСОБА_2 та онуці - ОСОБА_4 у рівних частках.
 
Зазначала, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася і під впливом ОСОБА_2 погодилася на перехід її частки у майні подружжя дочці. У нотаріальній конторі, до якої звернулася на вимогу ОСОБА_2 їй надали заяву з друкованим текстом, яку вона підписала, не прочитавши текст. 
Стверджувала, що вона не відмовлялася від спадкування за заповітом і продовжувала проживати у спірному будинку. 
 
Надалі ОСОБА_2 виїхала за кордон в Ізраїль, де проживала майже             10 років. Після повернення в Україну ОСОБА_2 вигнала її з будинку, мотивуючи бажанням його продати. Після таких дій дочки вона звернулась до нотаріальної контори, де їй пояснили, що у спадковій справі міститься її заява про відмову від спадкування за заповітом, від обов`язкової частки та частки у майні подружжя. Однак наслідки такої відмови їй не були роз`яснені.
 
Позивач вказувала, що 18 квітня 2008 року нотаріус видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку будинку на АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки цього будинку. Видані відповідачу свідоцтва про право на спадщину вважала незаконними.
 
Крім того, зазначала, що прийняттям нотаріальною конторою її заяви про відмову від прийняття спадщини за заповітом після спливу шести місяців             з часу відкриття спадщини порушено її майнові права, тому такий правочин є нікчемним.
 
За таких обставин просила суд визнати недійсною її відмову від спадкування за заповітом після ОСОБА_3 від 28 лютого 2008 року, подану до Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом                    від 18 квітня 2008 року на 2/3 частки будинку на АДРЕСА_1 , видане                     ОСОБА_2 в порядку спадкування після ОСОБА_3 , який помер                   ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині 1/3 частки будинку та господарських будівель; визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частку будинку на АДРЕСА_1 , загальна площа якого складає 163,5 кв. м, житлова - 60,3 кв. м, і з такою самою частиною господарських будівель.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 26 квітня 
2018 року, ухваленим у складі судді Мікули В. Є. у задоволенні позову ОСОБА_1  про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частку спадкового майна відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того,             що позивачу було достовірно відомо про відкриття спадщини після смерті             ОСОБА_3 , зокрема, про заповіт, однак остання добровільно у підписаній власноручно письмовій заяві від 26 серпня 2008 року вказала, що на частку в спільному майні подружжя та на обов`язкову частку у спадщині не претендує, а також не претендує на спадщину за заповітом. 
Суд першої інстанції зазначив, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін                 не є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Додатковим рішенням Жовківського районного суду Львівської області              від 18 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови від спадкування за заповітом відмовлено.
 
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано безпідставністю вимог позивача про визнання недійсною відмови від спадкування, оскільки під час вчинення нотаріальної дії позивачу роз`яснено наслідки відмови від спадкування відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат». Крім того, рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частку спадкового майна, відтак безпідставними є вимоги про визнання недійсною відмови від спадкування за заповітом.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної та касаційної інстанцій 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено. 
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 квітня               2018 року та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 жовтня 2018 року скасовано, прийнято постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Визнано недійсною відмову ОСОБА_1 від спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 від 28 лютого 2008 року, подану до Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області.
Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 квітня 2008 року на 2/3 частки будинку на АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_2 у порядку спадкування після ОСОБА_3 , який помер                  ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині 1/3 частки будинку та господарських будівель.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частку будинку на АДРЕСА_1 , загальна площа якого складає 163,5 кв. м, житлова площа 60,3 кв. м і з такою ж частиною господарських будівель. 
 
Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Деманджарою Я. П., задоволено частково. 
Постанову Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-6342св19).
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області              від 18 жовтня 2018 року скасовано, прийнято постанову про відмову                       у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
 
Суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що за захистом своїх прав                 ОСОБА_1 звернулася до суду лише у жовтні 2017 року, тобто зі спливом більше ніж дев`яти років після вчинення нотаріальних дій.
При цьому суд відхилив ії доводи про те, що про оспорювані правочини, вчинені нею (в нотаріальній конторі), вона довідалася лише у серпні                 2017 року при зверненні в нотаріальну контору з метою отримання інформації про її частку у спадковому майні, оскільки такі спростовуються матеріалами справи, зокрема, додатками, долученими нею до позовної заяви, а саме: ксерокопіями оригіналів свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_2 18 квітня 2008 року та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_2 18 квітня            2008 року, які не могли бути видані ОСОБА_1 за її заявою нотаріусом при зверненні в нотаріальну контору.
 
З огляду на зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що оспорювана заява ОСОБА_1 про відмову від спадщини вчинена з пропуском передбаченого частиною першою статті 1273 і статтею 1270 ЦК України шестимісячного строку, і не є відмовою від прийняття спадщини у розумінні статті 1173 ЦК України. Отже, позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, проте, позивач не довела належними доказами, що строк позовної давності нею пропущено з поважних причин, що є підставою для відмови в позові у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кравець Р. Ю., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У листопаді 2021 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 04 листопада 2021 року справу призначено судді-доповідачеві               Черняк Ю. В.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У грудні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 січня 2023 року у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у відпустці, пов`язаної з вагітністю та пологами, на підставі службових записок Секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д. справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2023 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що вона є власником частини спірного майна, який не може належно користуватися і розпоряджатися своїм майном, бо є чинним свідоцтво про право власності на майно відповідача. Вважає, що по суті заявлено негаторний позов про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, до якого позовна даність не застосовується.  
 
Підставою касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 205/4349/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2021 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Деманджарою Я. П. подано відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що підстави для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду відсутні, оскільки судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
 
Зазначає, що не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 про те,               що вона не знала, яку заяву подала до нотаріальної контори, оскільки вона вчинила власноручний підпис на заяві, особисто віддала оригінали правовстановлюючих документів на спірне майно відповідачу і була присутня під час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
З 29 липня 1959 року ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_3 у шлюбі, який розірвано 7 липня 2000 року. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
 
ОСОБА_1 на час відкриття спадщини і на час розгляду справи проживає у будинку АДРЕСА_1 , іншого житла не має.
 
22 січня 2004 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким належне йому майно заповів ОСОБА_1 , їх дочці - ОСОБА_2 та онуці - ОСОБА_4            у рівних частках.
 
Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 26 лютого 2008 року, посвідченої державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори              Галань О. Я., суди встановили, що ОСОБА_1 відомо про відкриття спадщини після ОСОБА_3 та про зміст заповіту від 22 січня 2004 року, однак вона заявляє, що не претендує відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України на частку у спільному майні подружжя та на обов`язкову частку. Також заявляє, що на спадщину не претендує та від її оформлення відмовляється.
 
18 квітня 2008 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку житлового будинку та господарських будівель на АДРЕСА_1 , який складається з трьох кімнат житловою площею             60,3 кв. м, кухні, двох коридорів, кладової, двох підвалів і гаражу, загальною площею 163,5 кв.м.
 
Цього самого дня ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки вказаного житлового будинку та господарських будівель.
 
Заявою від 17 січня 2017 року представник ОСОБА_2 -                  Деманджара Я. П. просив суд застосувати строк позовної давності у справі та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України (том 1, а. с. 77).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кравець Р. Ю., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право                   в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно із частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях                             1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Частиною першою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Згідно із частиною другою статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
 
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).
 
Верховний Суд зазначає, що суб`єктивне цивільне право на прийняття спадщини існує в межах строків, установлених статтею 1270 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
 
Отже право на відмову від прийняття спадщини існує у спадкоємця лише в межах строку, встановленого для прийняття спадщини, після закінчення якого відмова не допускається і поновлення цього строку законом не передбачено.
 
Статтею 1274 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь.
 
Згідно із частиною першою статті 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори                         із заявою про відмову від прийняття спадщини 26 лютого 2008 року, тоді           як шестимісячний строк для прийняття спадщини сплинув 15 квітня             2004 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову в частині визнання недійсною відмови ОСОБА_1 від спадкування за заповітом після ОСОБА_3 від 28 лютого 2008 року, поданої до Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області.
 
Отже, судом апеляційної інстанції встановлено обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , проте відмовлено у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
 
З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами           № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
 
Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
 
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити                   у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
 
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду           від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження                        № 14-96цс18) та у пунктах 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження               № 14-208цс18).
 
Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.
 
Отже, відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності можна лише за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.
 
Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав, унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасно подати позов, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
 
Із позовною заявою ОСОБА_1 звернулася до суду 04 жовтня 2017 року.
17 січня 2018 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Деманджара Я. Ф. було подано заяву про застосування строку позовної давності.
 
Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що наведені ОСОБА_1 причини пропуску строку позовної давності є неповажними, оскільки її доводи з посиланням на те, що про оспорювані правочини, вчинені нею (в нотаріальній конторі), вона довідалася лише у серпні 2017 року при зверненні в нотаріальну контору з метою отримання інформації про її частку у спадковому майні, спростовані матеріалами справи. Водночас Верховний Суд бере до уваги, що за захистом своїх прав ОСОБА_1 звернулася до суду зі спливом більше ніж 9 років від вчинення оспорюваної заяви про відмову у спадщині.
 
Апеляційний суд, зазначивши у своєму судовому рішенні про порушене право, за захистом якого звернувся позивач до суду, дійшов правильного висновку про наявність підстав про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції обставини щодо підстав застосування позовної давності були досліджені у повному обсязі, що виключає можливість скасування оскаржуваного судового рішення.
 
Посилання заявника на застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 205/4349/16-ц (провадження № 61-15065св19) колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначеній справі встановлено інші фактичні обставини, відмінні від справи, що є предметом касаційного провадження. Крім того, у справі                                 № 205/4349/16-ц (провадження № 61-15065св19) інший предмет спору - усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, виселення та вселення. Верховний Суд у справі, на яку посилається заявник, зробив висновки про те що спір є негаторним і до нього не застосовується позовна давність, виходячи з предмета спору, який не є подібним до предмету спору у цій справі.
 
Доводи заявника про те, що позивачем по суті заявлено негаторний позов про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, до якого позовна даність не застосовується, колегія суддів відхиляє.
 
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду                   від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження                          № 14-181цс18) негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
 
Поданий ОСОБА_1 позов не є негаторним, оскільки позивачем не було заявлено позовних вимог про усунення перешкод у користуванні, володінні чи розпорядженні належним йому на праві власності майном. Одночасно судом не встановлено, що позивач має зареєстроване у встановленому порядку право власності на спірне майно, а навпаки, ОСОБА_1 оспорює набуте ОСОБА_2 право власності.  
 
Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог                       статей 263-265 ЦПК України забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування строку позовної давності.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409,410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кравець Ростислав Юрійович, залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець