ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       27 грудня 2022 року                м. Чернівці                Справа № 715/2335/22

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,
секретар: Собчук І.Ю.,
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа: Орган опіки та піклування Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_2 , на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Григорчака Ю.П., дата складання повного тексту рішення 28 жовтня 2022 року, -
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила: позбавити відповідача батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина в розмірі 2000 грн щомісячно. 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 24.12.2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 .
В подальшому сімейне життя не склалося, шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.08.2015 року. З моменту розірвання шлюбу і по час звернення до суду відповідач не піклувався про сина, не бачив і не відвідував його, не цікавився його життям, психологічним та духовним розвитком не займався, не забезпечував належні умови для його навчання, лікування, харчування.
Вказує, що ОСОБА_2 неналежно виконував свої батьківські обов`язки від народження дитини, а, в подальшому, взагалі самоусунуся від їх виконання, почав зловживати спиртними напоями, вести розгульний спосіб життя.
Провадження №22-ц/822/951/22                                       
Наголошує, що періодично із сином виїжджає до Італійської Республіки, де вона працює, а дитина навчається.
Основною підставою для позбавлення батьківських прав вказувала ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків як батька дитини.
Крім наведеного, з посиланням на норми матеріального права, які регулюють спірні відносини, просила вимоги задовольнити.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2022 року позовні вимоги задоволено.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн щомісячно, починаючи з 31 серпня 2022 року до досягнення дитиною повноліття.
Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду в частині позбавлення батьківських прав від ОСОБА_3 , який діє в інтересах відповідача, надійшла апеляційна скарга, в якій він просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 відмовити. Зокрема, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, винесеним із порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права.
Посилається на те, що починаючи з 2010 року за ініціативи позивачки остання із сином виїхали до Італії, де вона працювала, а син навчався, на що відповідач надав дозвіл, а, в подальшому, позивачка на початку 2015 року приїхала на Україну, ініціювала розлучення та повернулася до Італії. З 2016 року по 2021 рік ОСОБА_1 щороку приїздила до дому та привозила сина, з яким ОСОБА_2 спілкувався, відпочивав, їздили до родичів. Під час перебування сина за кордоном відповідач спілкувався з ним по відео-зв`язку, підтримував морально та матеріально.
Вказує, що посилання позивачки на те, що він зловживає спиртними напоями, є безпідставним, оскільки останній взагалі не вживає алкогольні напої, докази протилежного матеріали справи не містять, так як і доказів ухилення батька від виконання своїх обов`язків відносно сина.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що відповідач з часу звернення нею до суду не вжив жодних заходів для виправлення ситуації, яка склалася щодо спілкування з сином та його утримання.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення суду в оскаржуваній частині зазначеним вимогам закону не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказав, що спілкування відповідача зі своїм сином - ОСОБА_4 носило вкрай рідкісний та епізодичний характер та ініціатором такого спілкування були або позивачка, або сам малолітній син. Під час заслуховування думки дитини в судовому засіданні встановлено, що відсутність інтересу з боку батька до життя дитини негативно відображалося на психологічному стані малолітнього ОСОБА_4 та спричиняло переживання і страждання йому, а, як наслідок - викликало категоричне бажання останнього розірвати юридичний зв`язок з батьком. 
Вказав, що дослідженими судом доказами підтверджується також відсутність піклування з боку відповідача про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання ( ОСОБА_2 не відоме місце навчання сина), лікування, підготовку до самостійного життя, відсутність інтересу батька до внутрішнього світу протягом тривалого часу, впродовж якого формувались фізичні особливості та психологічні риси дитини. При цьому, сам по собі факт заперечення проти позову, на думку суду, не є достатньою доказовою підставою для відмови в задоволенні позову.
Також, суд зазначив, що стороною відповідача не надано будь-яких доказів на підтвердження участі ОСОБА_2 в утриманні сина, а поодинокі факти придбання ним подарунків сину, про які йде мова в письмових поясненнях відповідача, заперечувались як позивачкою, так і самою неповнолітньою дитиною.
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 24.12.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.08.2015 року (а.с.11-12).
Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 01.08.2008 року (а.с.10). 
Згідно копій PERMESSO DI SOGGIORNO І16648353 та І16648354 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідно мають дозвіл на проживання в Італійській Республіці (а.с.15-16).
З довідки №416 від 04.08.2022 року, виданої Глибоцькою селищною радою, вбачається, що до складу сім`ї ОСОБА_1 входять син ОСОБА_4 та мати ОСОБА_9 (а.с.17).
З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 вбачається, що остання проживає з сином в будинку матері в с. Димка Чернівецького району. Матеріально-побутові умови проживання сім`ї, які склалися на даний час, складні, оскільки батько ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини та фінансово не допомагає (а.с.18).
Крім того, з довідки КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги Глибоцької селищної ОТГ» №207 від 08.07.2022 року вбачається, що ОСОБА_4 на протязі 5-ти років на диспансерному обліку не знаходився, в підтриманні стану здоров`я дитини участь брала мати, батько з приводу стану здоров`я дитини до лікаря не звертався (а.с.19).
20.09.2022 року органом опіки та піклування Глибоцької селищної ради було надано висновок №21/187 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_4 (а.с.27-31).
Надаючи оцінку зазначеним обставинам та висновкам рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства»).
Згідно з ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з ч.1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (ч.1 ст.164 СК України).
Згідно зі ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
У пункті 16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі №553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі №755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі №953/17837/19.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі №643/7876/18 зазначено, що «позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків…Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення особи батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена. Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також звернення особи ще у 2016 році до органів опіки та піклування із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини, що свідчить насамперед про інтерес батька до дитини, намагання брати участь у вихованні доньки, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує і хоче брати участь у її вихованні, суди правильно відмовили в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав».
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що позивачкою не надано належних доказів, які б достовірно та беззаперечно підтверджували свідоме, умисне чи злісне нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками щодо участі в утриманні та вихованні його сина і умисне ухилення від їх виконання, а також не надано доказів на підтвердження того, що останній зловживає спиртними напоями та веде розгульний спосіб життя, як зазначалося в позовній заяві.
Навпаки, за матеріалами справи, а саме з письмових пояснень відповідача вбачається, що починаючи з 2016 року відповідач спілкувався з сином, коли той приїздив в Україну, проводив з ним час, придбавав йому іграшки, велосипед, телефон, необхідний одяг, переказував та передавав кошти через знайомих.
ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення його батьківських прав, що підтверджується матеріалами справи і свідчить про його небайдужість інтерес та до дитини. Неактивна участь батька в житті сина спричинена, насамперед, проживанням позивачки з дитиною за кордоном за згодою батька про виїзд дитини, тобто на значній відстані від батька і що є не періодичним виїздом за межі України, оскільки Республіка Італія є постійним місцем проживання згідно дозволу відповідних органів та саме там проходить навчання спільної дитини.
Крім іншого, самою позивачкою при зверненні до суду з вказаним позовом не враховано, що такі життєві умови, а саме переїзд до Республіки Італія були обрані за її ініціативи, а перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави з дитиною, вона мала усвідомлювати, що відповідач не зможе повноцінно піклуватись про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя.
Наведене спростовує висновки суду першої інстанції й щодо відсутності інтересу батька до життя дитини, що, в свою чергу, негативно відображалося на психологічному стані ОСОБА_4 , спричиняло переживання і страждання, оскільки належних та допустимих доказів наведеного матеріали справи не містять.
Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки це є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.
Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, з метою недопущення розриву сімейних зв`язків, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції у вказаній частині з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина.
Проте, апеляційний суд визнає за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та збільшення зусиль для належного виховання сина ОСОБА_5 .
В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги поданої в інтересах ОСОБА_2 на його користь з позивачки підлягає стягненню 1488,60 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовити.
Врешті рішення суду залишити без змін.
Попередити ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та збільшення зусиль для належного виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1 488,60 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий                                 Лисак І.Н.

Судді:                                        Височанська Н.К.

                                                       Литвинюк І.М.