ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

23 березня 2023 року
м. Харків

справа № 632/152/22
провадження № 22-ц/818/328/23

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Маміної О.В., 

учасники справи:
позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач: ОСОБА_1 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2022 року, ухвалене суддею Росоха А.В., - 

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позову зазначає, що 15 березня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 13 000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту платіжну картку, який у подальшому було збільшено, зі сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та розмірах встановлених договором. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання за договором Банк виконав, надавши відповідачу кредит у вказаному розмірі. Відповідач зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 21 грудня 2021 року мається заборгованість в розмірі 91 349,63грн., яка складається з: 67 694,75грн. – заборгованості за кредитом, у т.ч.: 67 694,75грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 23 654,88грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, яку Банк просить стягнути.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом №б/н від 15 березня 2013 року станом на 21 грудня 2021 року у сумі 91 349,63грн., та витрати по сплаті судового збору в сумі – 2 481грн.

Ухвалою цього ж суду від 21 листопада 2022 року заяву ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_2 , про перегляд вказаного заочного рішення – залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що він належним чином не повідомлявся про час та місце розгляду справи, яке відбулося 07 квітня 2022 року.
Також зазначає, що Банк вже звертався до суду із позовом до нього про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором. Зокрема, заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 25 березня 2019 року по справі №632/244/19 було стягнуто з нього на користь Банку заборгованість за даним кредитним договором станом на 30 січня 2019 року в розмірі 72 482,07грн. Зазначена заборгованість була ним погашена в рамках виконавчого провадження.
Вказує, що наразі Банк просить стягнути з нього заборгованість за період з 15 березня 2013 року по 23 грудня 2021 року, яка становить 91 349,63грн., що є подвійним стягненням, а тому є незаконним.
Крім того зазначає, що ані витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Уніерсальна»», ані «Умови та правила надання банківських послуг» не місять його підпису. Тобто, з умовами даних документів він не погоджувався і не ознайомлювався. А тому, зазначені документи не підтверджуються умови кредитування та наявності зазначеної заборгованості.
Також, Банком не надано доказів отримання ним за цим договором кредитної картки.
Більш того, оскільки, останні платіж за цим договором було здійснено 19 жовтня 2018 року, а Банк звернувся з цим позовом до суду 02 лютого 2022 року, тому наявні підстави для застосування строку позовної давності.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 січня 2023 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві та додаткових поясненнях на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін посилаючись на те, що заочне рішення Первомайського районного суду Харківської області від 25 березня 2019 року ухвалене у цивільній справі №632/244/19, на яке посилається відповідач як на підставу подвійного стягнення, стосується кредитного договору від 15 березня 2013 року, який має референс SAMDN03000306873289, який використовується банком виключно для реєстрації угоди у програмних комплексах банку. За вказаним договором клієнту було встановлено кредитний ліміт у розмірі 56 000грн. і було видано відповідну кредитну картку для користування рахунком.
Між ти, у справі, що розглядається, спір за іншим договором від 15 березня 2013 року, що має референс SAMDN51000122610760. За цим договором були видані інші картки і максимальний кредитний ліміт за ним було встановлено 20 жовтня 2017 року у розмірі 25 000грн., що підтверджується довідкою про видані картки, яка долучена до матеріалів справи.
Таким чином, посилання відповідача на подвійне стягнення з боку банку не відповідають обставинам справи.
Що стосується доводів відповідача про погашення стягнутої заборгованості за вказаним рішенням суду від 25 березня 2019 року в рамках виконавчого провадження, то доказом на підтвердження даної обставини є відповідне платіжне доручення. Між тим, таких доказів не надано. Сам лише факт наявності копії квитанції про сплату суми за виконавчим провадженням не є підтвердженням перерахування на користь кредитора і отримання останнім зазначеної суми, яка б підлягала стягненню у порядку передбаченому ст.1212 ЦК України і не виключає можливості знаходження цих коштів на відповідному рахунку ДВС.
Що стосується суті справи, то Банком було надано на підтвердження позовних вимог, в тому числі умов договору, довідку про встановлення кредитного ліміту, довідку про строк дії кредитних карт і виписку по картрахунку, яка є первинним документом бухгалтерського обліку і підтверджує факт користування відповідачем кредитним лімітом, часткове погашення заборгованості клієнтом, що зокрема підтверджує його згоду з умовами договору. Також, вказаною випискою підтверджується, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором.
Щодо строків позовної давності, то він Банком не пропущений, оскільки строк дії останньої перевипущеної кредитної картки в рамках даного кредитного договору по даній справі – є 30 листопада 2019 року, Банк звернувся до суду з цим позовом у лютому 2022 року, тобто в межах трирічного строку.

Відповідач надав апеляційному суду додаткові пояснення щодо відзиву на його апеляційну скаргу, в яких просить задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі посилаючись на те, що в анкеті заяві від 15 березня 2013 року, яка мається в матеріалах справи, взагалі не вбачається, що відповідачу було надано кредитну карту № НОМЕР_1 із лімітом 25 000грн. Окрім того, в даній анкеті-заяві від 15 березня 2013 року взагалі відсутні відповідні відмітки про обрання відповідачем відповідної банківської картки. Також, у вказаній заяві відсутні дані, що він отримав пам`ятку, а також те, що він ознайомився із тарифами банку і його умовами кредитування. Сама ж довідка по умови кредитування не є належним доказом оскільки не містить його підпису.
Крім того, згідно довідки «встановленого кредитного ліміту» його зміна відбувалась за карткою НОМЕР_2 , строк дії якої закінчився 10/16. При цьому, матеріали справи ніяких доказів не містять про перевипуск картки № НОМЕР_1 та встановлення за нею кредитного ліміту. Також, завертає увагу суду на те, що перевипуск картки відбувається лише на підставі письмової заяви позичальника. Таких заяв матеріали справи не містять. За таких обставин, доводи Банка про те, що йому було видано перевипущену кредитну картку № НОМЕР_1 строком дії 11/19 з лімітом 25 000грн. є необгрунтованими.
Поміж іншого просить вирішити питання про судові витрати, в тому числі стягнення з Банку на його користь витрат на правову допомогу в розмірі 5 000грн.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із доведеності та обгрунтованості заявлених позовних вимог.

Між тим, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

В пункті 2 частині сьомої  статті 128 ЦПК України визначено, що у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною другою статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. 

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Отже, цивільна справа може бути розглянута судом без учасників процесу лише у разі їх попереднього повідомлення про час та місце розгляду справи. 

Проте, матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідача ОСОБА_1 про час та місце розгляду справу, яке відбулося 07 квітня 2022 року.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 128-130, 223, 372 ЦПК України.

Апелянт не повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Що стосується розгляду справи по суті, то колегія зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 15 березня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

У заяві зазначено, що дана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ОСОБА_1 та Банком договір про надання банківських послуг.

До кредитного договору банк додав довідку про умови надання інформації щодо умов кредитування (паспорт кредиту), Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», та Умови та Правила надання банківських послуг.

Як зазначає Банк, за умовами укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем кредитного договору від 15 березня 2013 року Банком було надано кредит в розмірі 13 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та розмірі встановленому цим договором.

У подальшому кредитний ліміт було збільшено до 25 000грн. (03 липня 2018 року), а потім зменшено до 20 881,47грн. (03 липня 2018 року).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Банк посилався, в т.ч. на Паспорт споживчого кредиту, у якому зазначені умови кредитування, розрахунок заборгованості за договором та виписки по рахунку.
При цьому, у позовній заяві Банк посилався на те, що він виконав свої зобов`язання за договором надавши відповідачу кредит у вказаному розмірі. Натомість відповідач зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 21 грудня 2021 року мається заборгованість в розмірі 91 349,63грн., яка складається з: 67 694,75грн. – заборгованості за кредитом, у т.ч.: 67 694,75грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 23 654,88грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України.

Зазначені обставини стали підставою для звернення Банку з цим позовом до суду.

Разом з тим, які свідчать матеріали справи заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 25 березня 2019 року по справі №632/244/19 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 15 березня 2013 року, яка виникла станом на 30 січня 2019 року в розмірі 72 482грн. та судові витрати в розмірі 1 921грн.

При цьому, як зазначає відповідач зазначена заборгованість була ним погашена в рамках виконавчого провадження 13 жовтня 2021 року, а 27 жовтня 2021 року було закрито виконавче провадження з виконання вказаного заочного рішення від 25 березня 2019 року, що підтверджується матеріалами справи.

Твердження Банку, що заочне рішення Первомайського районного суду Харківської області від 25 березня 2019 року ухвалене у цивільній справі №632/244/19, стосується іншого кредитного договору від 15 березня 2013 року, який має референс SAMDN03000306873289, який використовується банком виключно для реєстрації угоди у програмних комплексах банку, а у справі, що розглядається, спір за іншим договором від 15 березня 2013 року, що має референс SAMDN51000122610760 – колегією суддів не приймаються.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних Банком обставин матеріали справи не містять та останнім не надано.

Посилання Банку на те, що розмір кредитного ліміту за кредитним договором від 15 березня 2013 року у даній справі та розмір кредитного ліміту за кредитним договором від 15 березня 2013 року, який був предметом розгляду у справі №632/244/19 був інший, що є свідченням того, що це є різні кредитні договори – також колегією суддів не приймаються.

Як свідчать матеріали даної справи, зокрема довідка АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.55), розмір кредитного ліміту Банком постійно змінювався з 13 000грн. до 20 881,47грн. У заяві позичальника від 15 березня 2013 року розмір кредитного ліміту не зазначений. 

За таких обставин, відмінність розміру кредитного ліміту, ще не є свідченням того, що у справі яка переглядається та у справі №632/244/19 предметом розгляду були різні кредитні договори.

Матеріалами справи підтверджено, що позови заявлені АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості не за кредитними картками, а за договором від 15 березня 2013 року. Позивачем не доведено, що договорів від 15 березня 2013 року було укладено декілька.

Із розрахунку наданого позивачем вбачається, що тіло кредиту після стягнення заборгованості рішенням Первомайського районного суду Харківської області від 25 березня 2019 року збільшувалось через погашення позивачем стягнутої з відповідача заборгованості за відсотками за рахунок кредиту.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову.

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 3 ч. 3 цієї статті порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З урахуванням викладених обставин справи рішення суду підлягає скасування з ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Що стосується витрат на правову допомогу понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає, наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Крім того, суд апеляційної інстанції, врахував те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Так, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 на підтвердження витрат на правничу допомогу надано наступні документи: договір про надання правової допомоги, укладений 26 липня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , предметом якого є надання відповідачу професійної правничої допомоги у справі №632/152/22, копію ордеру від 27 липня 2022 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1077, копію квитанції про сплату 5 000грн. за правову допомогу (отримувач ОСОБА_2 ).

З урахування викладених обставин, колегія судді вважає доведеними та обгрунтованими понесені відповідачем витрати на правову допомогу в розмірі 5 000грн. під час розгляду даної справи, яка підлягає стягненню з Банку.

Частинам 1, 2, 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмові в позові – на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 3 721,50грн. судового збору.

Отже, з Банку підлягає стягненню на користь відповідача витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 721,50грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 – задовольнити.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2022 року – скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – залишити без задоволення.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на надання професійної правничої допомоги в розмірі 5 000грн., а також витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 721,50грн., а усього 8 721,50грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 березня 2023 року.

Головуючий –                                                                                                Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                       О.Ю. Тичкова

                                                                                                                О.В. Маміна