П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
24 жовтня  2022 року                                                                            місто  Київ
                                                                                                            справа № 369/7451/20
                                                                                           провадження №22-ц/824/6315/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поліщук Н.В., Соколової В.В., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
сторони: 
позивач -   ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Києво-Святошинського   районного суду Київської області  від 10 січня 2022 року, ухвалене у складі судді Янченко А.В., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_3 про захист авторських прав,-      
 
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з відповідача компенсацію за фактами незаконного використання об`єктів її авторського права: « ІНФОРМАЦІЯ_1 », «значок « ІНФОРМАЦІЯ_2 », «значок « ІНФОРМАЦІЯ_3 », «ІНФОРМАЦІЯ_9», «ІНФОРМАЦІЯ_10» у розмірі шістдесят мінімальних заробітних плат, що у разі ухвалення рішення у справі у 2020 році складає 283380 грн.
Позов обґрунтовано тим, що  вона є автором творів, які вона придбала 1 липня 2017 року в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_4 » за адресою: АДРЕСА_1 , в якому здійснює свою підприємницьку діяльність фізична особа - підприємець ОСОБА_2 .
Дозволу на  використання об`єктів авторського права відповідачу вона не надавала.
Посилаючись на зазначені обставини, просила позов задовольнити.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2022 року  у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в який просила  рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове рішення по суті заявлених позовних вимог та задовольнити позов в повному обсязі.
В апеляційній скарзі, зокрема, зазначає про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, розглянувши таку не заявлену вимогу, як «придбані примірники порушують авторське право позивача», (докази яких на думку суду - не надав позивач). Підставою звернення до суду є виявлені позивачем факти продажу відповідачем контрафактних копій творів без дозволу автора та без виплати їй авторської винагороди в магазині відповідача. Предметом позову є порушене немайнове право позивача, яке підлягає поновленню у спосіб стягнення  грошової компенсації з особи, яка  своїми діями порушила права позивача.
Крім того, зазначає про те, що суд першої інстанції не відхилив жоден з доказів позивача, що створило б обґрунтовані сумніви у добросовісному здійсненні позивачем своїх процесуальних прав та виконанні обов`язків щодо доказів, її авторства та фактів порушення її прав у крамниці відповідача, і тому доступними для неї засобами зафіксувала їх зміст, тоді як відповідач по суті усунувся від обов`язку доказування.
Доводи суду, що позивачем не надано доказу, що «товари які реалізовувались відповідачем не просто схожі на об`єкти на які розповсюджуються її авторські права, а є ідентичними, тобто плагіатом» - суд не вказав норму права, яким він визначив імперативну вимогу експертного визначення ідентичності чи унікальності графічних або візуальних творів - через відсутність таких норм. Суд помилково ототожнює «ідентичний» та «плагіат».
Суд, визначивши, що «вказана збірка є складеним  (складним) твором. Авторське право упорядника не поширюється на матеріали, з яких складається твір, тобто будь-яка особа має право використовувати їх на свій розсуд», норму права не навів.
Позовна вимога в частині стягнення компенсації не розглянута взагалі, оскільки суд не дослідив причинно-наслідковий зв`язок між фактом вчиненого порушення прав позивача та неминучого покладення на відповідача обов`язку несення майнової відповідальності, що суперечить нормам закону.
У відзиві на апеляційну скаргу  представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат  Письмак О.Є.  просив у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 від 1 лютого 2022 року  відмовити у повному обсязі. Відповідач вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, незаконними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилися, про день та час розгляду справи була повідомлена шляхом направлення судового повідомлення на електронну адресу, в попередньо направленій до суду заяві від 15 серпня 2022 року  просила розгляд справи проводити за відсутності позивача.
Представник відповідача та третьої особи адвокат Письмак О.Є. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, пославшись на судову практику у аналогічних справах, за участю  позивачки ОСОБА_1 , який суд відмовляють у задоволенні позовів у справах з аналогічними обставинами.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга   задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 має авторське право на «ІНФОРМАЦІЯ_5 «Український ренесанс»,  Свідоцтво  № НОМЕР_1 про реєстрацію авторського права на твір від 17 грудня 2010 року та « ІНФОРМАЦІЯ_5 » Свідоцтво № НОМЕР_2 про реєстрацію авторського права на твір від 29 грудня 2014 року.
За змістом висновку експерта № 31-01 від 12 квітня 2019 року за результатами судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, судового експерта ОСОБА_4 - «Твір під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 » є оригінальним та таким , що створений творчою працею автора ОСОБА_1 ; окремі складові частини збірки творів під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та власні назви деяких з них, є об`єктами авторського права які можуть використовуватись самостійно, а саме: значки частини 1: «ІНФОРМАЦІЯ_2»; значки частини 2: « ІНФОРМАЦІЯ_12 »; « ІНФОРМАЦІЯ_13 » ( 2 Варіанти); «ІНФОРМАЦІЯ_14 »; «ІНФОРМАЦІЯ_15»; «ІНФОРМАЦІЯ_16»; «ІНФОРМАЦІЯ_17»; «ІНФОРМАЦІЯ_18»; «ІНФОРМАЦІЯ_19»; «ІНФОРМАЦІЯ_20»; «ІНФОРМАЦІЯ_21»; «ІНФОРМАЦІЯ_22»; «ІНФОРМАЦІЯ_23»; «ІНФОРМАЦІЯ_24»; «ІНФОРМАЦІЯ_25»; «ІНФОРМАЦІЯ_26»; «ІНФОРМАЦІЯ_27» «ІНФОРМАЦІЯ_28» «ІНФОРМАЦІЯ_29»; «ІНФОРМАЦІЯ_30»; «ІНФОРМАЦІЯ_31»; «ІНФОРМАЦІЯ_32»; «ІНФОРМАЦІЯ_33» «ІНФОРМАЦІЯ_34»; «ІНФОРМАЦІЯ_35»; «ІНФОРМАЦІЯ_36»; Значок Частина 3: «ІНФОРМАЦІЯ_37»; Значок Частина 4: «ІНФОРМАЦІЯ_38» (2 варіанти); «ІНФОРМАЦІЯ_39»; «ІНФОРМАЦІЯ_41» та значків (чотири варіанти); Частина 5: ІНФОРМАЦІЯ_9; ІНФОРМАЦІЯ_42; Кулон «ІНФОРМАЦІЯ_40».
Вказана Збірка є складеним твором. Авторське право упорядника не поширюється на матеріали, з яких складається твір, тобто будь-яка особа має право використовувати їх на свій розсуд. Охороняється структура розташування матеріалів, їх оригінальний підбір і систематизація. Тому порушенням авторських прав укладача буде запозичення оригінальної структури твору, навіть якщо при цьому самі матеріли, з яких складається твір, були істотно змінені.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що  позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що примірники твору, які були придбані позивачкою у відповідача, є такими, що порушують її авторське право, а наданий позивачем висновок експерта не констатує авторство ОСОБА_1 на зображення державної символіки України та ідентичність частини Збірки:«ІНФОРМАЦІЯ_2», «значок « ІНФОРМАЦІЯ_3 », «ІНФОРМАЦІЯ_9», «ІНФОРМАЦІЯ_11» товарам, що продавались відповідачем. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що  позивачем жодним чином не обґрунтовано саме унікальність  Творів №№ 1-6, а також те, що товари  які реалізовувались відповідачем не просто схожі на об`єкти на які розповсюджуються  її авторські права, а є ідентичними, тобто плагіатом.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Згідно з вимогами ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом  своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
За правилами ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 54 Конституції України громадянам гарантується  свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв`язку з різними видами інтелектуальної діяльності. Кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автором є фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір; розповсюдженням об`єктів авторського права і (або) суміжних прав є будь-яка дія, за допомогою якої об`єкти авторського права і(або) суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці, в тому числі доведення цих об`єктів до відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до цих об`єктів з будь-якого місця і в будь-який час за власним вибором.
Зі змісту ст.ст.435, 437 ЦК України первинним суб`єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Авторське право виникає у його автора в момент створення твору.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.18 постанови «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 4 червня 2010 року № 5,  авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею. Правова охорона поширюється як на оприлюднені, так і не на оприлюднені, як на завершені, так і на не завершені твори, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо). Вибір способу захисту порушеного права належить позивачу - суб`єкту авторського права і(або) суміжних прав.
Порушенням авторського права і(або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і(або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та їх майнові права, визначені статтями 15, 17, 27, 39-41 цього Закону  з урахуванням умов  використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтями 21-25, 42, 43 Закону.
Використання твору без дозволу суб`єкта авторського права і(або) суміжних прав є порушенням авторського права і(або) суміжних прав, за яке згідно з п. «г» ст.52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачена можливість стягнення з порушника авторських прав компенсації.
Згідно з п.п.1,2,7 ч.1 ст.441 ЦК України використанням твору є його опублікування, відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі, продаж.
Частиною 1 ст.32 Закону України «Про авторське право і суміжні права» встановлено, що автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених ст.ст.21-25 цього Закону.
Відповідно до ч.1 ст.433 ЦК України, ст.8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, зокрема: твори образотворчого мистецтва; фотографічні твори, у тому числі твори, виконані способами, подібними до фотографії; твори ужиткового мистецтва; похідні втори; збірники творів, інші складені твори за умови, що вони є результатом  творчої праці за добором.
Частину твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону (ст.9 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).
Одним із особистих немайнових прав інтелектуальної власності є право на визнання людини автором об`єкта права інтелектуальної власності (п.1 ч.1 ст.423 ЦК України).
Автору твору належить право вимагати зазначення свого імені у зв`язку з використанням твору, якщо це практично можливо (п.1 ч.1 ст.438ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачає, що до майнових прав автора належить виключне право на використання твору, а також виключне право надавати дозвіл на використання твору іншими особами.
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.11 постанови «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 4 червня 2010 року № 5, належним відповідачем у справі про захист авторського права і(або) суміжних прав є особа, яка своїми діями порушила особисті немайнові чи майнові права суб`єктів авторського права і(або) суміжних прав.
Відповідно до п.п. а,б ч.1 ст.50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і(або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту є: вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і(або) суміжних прав, визначені ст.ст.14, 38 цього Закону, та їхні майнові права, визначені ст.ст.15,17,27, 39-40 цього Закону, з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і(або) суміжних прав, передбачених ст.ст.21-25, 42,43 цього Закону, а також зловживання посадовими особами організації колективного управління службовим становищем, що призвело до невиплати або неналежних розділу і виплати винагороди правовласникам; піратство у сфері авторського права і(або) суміжних прав - опублікування  відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів ( у тому числі комп`ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм, незаконне оприлюднення програм організацій мовлення, камкординг, кардшейрінг, а також Інтернет-піратство, тобто вчинення будь-яких дій, які відповідно до цієї статті визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав з використанням мережі Інтернет.
Згідно з вимогами ст.432 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до ст.16 ЦК України.
Способи цивільно-правового захисту авторського права і суміжних прав визначені статтею 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права».
Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Кожна сторона повинна довести ті обставина, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України).
Відповідно до  ст.89 ЦПК України суд оцінює докази  за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним  у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку  сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним
Враховуючи викладене та зважаючи на відсутність доказів на підтвердження  ідентичності придбаних у відповідача товарів зображенням наявним у Збірці позивача , висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем порушення її авторського права зі сторони відповідача, у якого позивач придбала  значки, підвіску та кулон, є правильними.
У висновку  експерта № 31-01 за результатами судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності від 12 квітня 2019 року  не виснувано, що об`єктами авторського права (авторства ОСОБА_1 ), які  можуть використовуватися самостійно, є: Значок «ІНФОРМАЦІЯ_43»; Значок «ІНФОРМАЦІЯ_44»; Значок «ІНФОРМАЦІЯ_45»; підвіска  «ІНФОРМАЦІЯ_46»; кулон жовто-блакитний. Саме ті товари, які були придбані у відповідача.
Відповідно до абз.2 п.1 ст.19 Закону України  упорядник збірки користується авторським правом за умови дотримання ним прав авторів кожного з творів, включених до складеного твору.
Позивачем не доведено існування у неї  авторського права конкретно на ескізи (макети, шаблони) нагрудних значків, кулону та підвіски, які б співпадали з придбаними позивачем  у відповідача товарами, а лише надано докази щодо авторського права на  твір під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до п «г» ст.10 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що не є об`єктом авторського права державні символи України, державні нагороди; символи і знаки органів державної влади, Збройних Сил України та інших військових формувань: символіка територіальних громад; символи та знаки підприємств, установ та організацій.
А відтак, позивачу не може належати виключне майнове авторське право на використання державних символів, що увійшли у «ІНФОРМАЦІЯ_5».
Доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують  і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права,  а у значній мірі зводяться до незгоди з висновками суду.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Києво-Святошинського   районного суду Київської області  від 10 січня 2022  року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова виготовлена 17 січня 2023 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                                         Н.В. Поліщук
 
                                                                                                    В.В.Соколова