Справа № 133/432/19
Провадження № 22-ц/801/472/2023
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І.М.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року	Справа № 133/432/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача – Оніщука В. В.,
суддів: Копаничук С. Г., Медвецького С. К.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 133/432/19 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Кучерук І. М., 

встановив:
Короткий зміст вимог 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) (раніше ПАТ «Страхова група «ТАС», далі АТ «Страхова група «ТАС» (приватне)), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
Позов мотивований тим, що 07 липня 2018 року о 14:30 год на рівнозначному перехресті доріг в м. Козятині сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «FIAT DOBLO», державний номерний знак НОМЕР_1 , під його керуванням, та автомобіля марки «ГАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 . 
Внаслідок ДТП йому заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 96 500 грн. 
Постановою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08 листопада 2018 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. 
Висновком експерта за результатами проведення автотехнічного дослідження № 6862/18-21 від 08 січня 2019 року встановлено, що у відповідній дорожній ситуації причиною виникнення події дорожньо-транспортної пригоди та пошкоджень автомобілів стала невідповідність дій водія автомобіля марки «ГАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 нормам вимог п.п. 16.1, 16.12 Правил дорожнього руху України. 
18 січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про страхове відшкодування, на що страховиком було усно відмовлено.
Із урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнову шкоду у розмірі 99 358 гривень, витрати на проведення автотоварознавчої експертизи та автотехнічної експертизи у розмірі 2858 гривень, а також судовий збір в розмірі 994 гривень. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 листопада 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_1 96 500 гривень страхового відшкодування майнової шкоди.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої позивачу заподіяно матеріальну шкоду, сталася внаслідок невиконання водієм автомобіля марки «ГАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 вимог п.п. 16.1, 16.12 Правил дорожнього руху України, при цьому цивільно-правова відповідальність останнього застрахована АТ «Страхова група «ТАС».
Також, судом зазначено, що позивач звернувся до суду в межах установленого законом строку і законодавством не передбачено обов`язку потерпілого звернутися попередньо до страховика, при цьому не звернення до страховика та відсутність його письмового рішення про відмову у здійсненні страхової виплати, не позбавляє права позивача звернутися до суду для стягнення страхового відшкодування, тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У січні 2023 року АТ «Страхова група «ТАС» (приватне) подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2023 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Медвецький С. К.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 січня 2023 року відкрито провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2023 року справу призначено до розгляду на 09 березня 2023 року в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами, в подальшому розгляд справи відкладено на 23.03.2023 року та 27.03.2023 року.

 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про встановлення судом вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди водія забезпеченого транспортного засобу, тобто доказів виникнення цивільно-правової відповідальності, оскільки вина встановлюється лише в судовому порядку при притягненні винної особи до кримінальної або адміністративної відповідальності.
АТ «Страхова група «ТАС» (приватне) не має підстав для виплати страхового відшкодування, оскільки по указаній дорожньо-транспортній пригоді не виникла цивільно-правова відповідальність водія забезпеченого транспортного засобу.
Указує, що згідно законодавства у разі настання цивільно-правової відповідальності страхувальника, страховиком відшкодовується вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу з вирахуванням ПДВ та в разі кількох відповідальних осіб за заподіяння шкоди, страхове відшкодування ділиться на їх кількість.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням вимог процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. 
Указує на необґрунтованість мотивів викладених в апеляційній скарзі заявника.
Зазначає, що апеляційну скаргу підписано особою, яка не має права її підписувати, тому просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою поданою АТ «Страхова група «ТАС» (приватне).

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що 07 липня 2018 року о 14:30 год. на нерегульованому перехресті вул. Сербіна та вул. Матросова у м. Козятині сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «FIAT DOBLO», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водій ОСОБА_1 , та транспортного засобу марки «ГАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.
Постановою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08 листопада 2018 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальністю за статтею 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (т. 1 а. с. 11).
Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 під час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ «Страхова група «ТАС» (на даний час АТ «Страхова група «ТАС» (приватне)), що підтверджується полісом страхування № АМ5917501 від 08 березня 2018 року. Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 гривень, франшиза 0 гривень. Станом на 07 липня 2018 року поліс є діючим (т. 1 а. с. 12, 14).
З висновку експерта № 6862/18-21 від 08 січня 2019 року, слідує, що дорожні знаки на перехресті, які регулюють черговість проїзду перехрестя, відсутні, тому відповідно до схеми огляду місця події та вимог п. 16.1 Правил дорожнього руху, дане перехрестя є перехрестям рівнозначних доріг. В заданій обстановці водій автомобіля марки «FIAT DOBLO», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 повинен був керуватись технічними нормами п.п. 12.3, а водій автомобіля марки «ГАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 нормами вимог п. 16.1, 16.12 Правил дорожнього руху України. У заданій дорожній ситуації причиною виникнення події даної дорожньо-транспортної пригоди та пошкоджень автомобілів стала невідповідність дій водія автомобіля марки «ГАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 нормам вимог п.п.16.1,16.12 Правил дорожнього руху України (т. 1 а. с. 18-23).
Відповідно до висновку експертизи № 14/Д/18 від 07 липня 2018 року матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля марки ««FIAT DOBLO», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2004 року виготовлення, становить 96 500 гривень (т. 1 а. с. 24-45).
18 січня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву до ПАТ «Страхова група «ТАС» (теперішня АТ «Страхова група «ТАС» (приватне)) про виплату страхового відшкодування (т. 1 а. с. 15-16).

Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Частиною першою статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків, має право на їх відшкодування.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди і якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини».
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Статтею 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем. 
Згідно статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). 
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». Пункт 9 частини 1 вказаної статті відносить до них страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).
Відповідно до статті 3 Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).
Отже, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення права третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
Статтею 6 Закону встановлено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У Законі детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, тобто як потерпілого, так і страховика.
Пункт 35.1 статті 35 зазначеного Закону передбачає, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:
- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;
- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому зазначений у пункті 37.1.4 ст. 37 Закону строк є присічним і поновленню не підлягає.
Із аналізу наведених норм спеціального Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.
В Законі не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування. Особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи безпосередньо до суду. 
У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик із цього моменту має діяти відповідно до вимог статті 36 Закону, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) зробила висновок, що:
«попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування».
Матеріалами справи встановлено, що дорожньо-транспортна пригода (страховий випадок) сталася 07 липня 2018 року, а до суду позивач звернувся в лютому 2019 року, тобто в межах установленого законом строку.
Відповідно до статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтями 28, 29 Закону  передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 цього Закону, відповідно до якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
У постанові Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 203/5136/15-ц, зроблено висновок, що: 
«якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження».
Згідно зі статтею 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Висновком експертизи за результатами визначення матеріального збитку завданого власнику КТЗ № 14/Д/18 від 07 листопада 2018 року встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «FIAT DOBLO», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2004 року виготовлення, внаслідок пошкодження ДТП становить 96 500 грн, що дорівнює його ринковій вартості на момент пошкодження. Вартість відновлювального ремонту – 179533,07 грн.
Оскільки, вартість його відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля до моменту ДТП, тому експерт дійшов висновку, що вартість матеріального збитку дорівнює ринковій вартості автомобіля на момент пошкодження.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди, спричиненої в результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 96 500 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів про встановлення судом вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди водія забезпеченого транспортного засобу, тобто доказів виникнення цивільно-правової відповідальності не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.
Отже, оскільки в межах провадження про адміністративне правопорушення не встановлено вини ОСОБА_1 , а відносно ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення не складався, тобто не встановлено вини жодного з водіїв, проте настали наслідки порушення ПДР України – пошкодження автомобілів, суд в межах даного цивільного провадження встановлював особу, яка порушила ПДР України унаслідок чого були пошкодженні транспортні засоби. 
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення автотехнічного дослідження № 6862/18-21 від 08 січня 2019 року, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , в заданій дорожній ситуації водій автомобіля «FIAT DOBLO», державний номерний знак НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ОСОБА_1 повинен був керуватись технічними нормами п.п. 12.3, а водій автомобіля «ГАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 нормами вимог п. 16.1, 16.12 ПДР України.
В заданій дорожній ситуації причиною виникнення події даного ДТП та пошкоджень автомобілів стала невідповідність дій водія автомобіля ««ГАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 нормам п. 16.1, 16.12 ПДР України.
Крім того, висновком встановлено, що водій ОСОБА_1 не мав технічної можливості попередити дане ДТП шляхом виконання норм вимог п. 12.3 ПДР України.
Суд першої інстанції надав вірну оцінку, наданим суду доказам та встановив вину водія ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, та як наслідок наявність підстав для притягнення його до цивільної відповідальності за завдану майнову шкоду.
Доводи апеляційної скарги з приводу поділу розміру шкоди між відповідачем та страховиком іншого учасника ДТП - водія автомобіля «FIAT DOBLO», сукупними діями яких заподіяно шкоду, в рівних частинах є безпідставними з огляду на таке.
В апеляційній скарзі апелянт стверджує, що в розумінні положень пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода в рівних частинах має бути стягнута як з відповідача АТ «Страхова група «ТАС» (приватне), так і з страховика автомобіля «FIAT DOBLO», оскільки шкоду належному позивачу транспортному засобу було завдано також і внаслідок його дій.
Частиною першою статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК України).
У разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб (пункт 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Однак, до спірних правовідносин не підлягає застосуванню частина друга статті 1188 ЦК України, адже припис частини другої указаної статті застосовується за умови, що відбулася взаємодія джерел підвищеної небезпеки та потерпілим від неї є інша особа, ніж власники (володільці) транспортних засобів.
За змістом частини другої статті 1188 ЦК України, іншою особою, якій унаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки власники (володільці), наприклад, транспортних засобів спільно завдали шкоди, є будь-яка третя особа. Вона може бути, зокрема, пішоходом або пасажиром транспортного засобу, від зіткнення із яким іншого транспортного засобу завдано шкоди. Іншою, ніж та, яка завдала шкоди, особою може бути і власник транспортного засобу, який передав право керування, а сам був пасажиром.
Припис пункту 36.3 статті 36 України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розрахований на випадки, якщо: 1) шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, тобто поведінка яких обов`язково є неправомірною, внаслідок чого вони разом спричинили завдання шкоди; 2) остання є неподільною (у випадках із завданням шкоди здоров`ю чи моральної шкоди). Тільки за таких умов розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну особу з тих, які завдали шкоди, треба визначати шляхом поділу її розміру на кількість осіб, які цю шкоду завдали.
За змістом частини першої статті 614 ЦК України вина як підстава відповідальності за порушення зобов`язання - це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання, зокрема для запобігання заподіянню шкоди. З огляду на це припис частини другої статті 1188 ЦК України застосовний не тоді, коли встановлена вина кожного з власників (володільців), наприклад, транспортних засобів, внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки яких завдана шкода третій особі (тобто не тоді, коли встановлено невжиття залежних від цих власників (володільців) заходів для запобігання заподіянню такої шкоди), а тоді, коли поведінка кожного із власників (володільців) була неправомірною (зокрема, якщо кожен із них порушував правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, у зв`язку з чим відбулася вказана взаємодія та була завдана шкода третій особі).
Встановлення неправомірності діяння кожного з власників (володільців), які спільно завдали шкоди третій особі внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, достатньо для покладення на цих власників (володільців) солідарного обов`язку з відшкодування шкоди.
Відповідно до висновку експерта № 5857/19-21 від 02 березня 2020 року в заданій дорожній ситуації причиною виникнення події даного ДТП та пошкоджень автомобілів стала невідповідність дій водія автомобіля ««ГАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 нормам п. 16.1, 16.12 ПДР України.
Таким чином, з АТ «Страхова група «ТАС» (приватне) на користь позивача підлягає стягненню шкода без поділу розміру заподіяної шкоди зі страховиком іншого учасника ДТП, в діях якого не встановлено жодних порушень.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо відшкодування вартості відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу з вирахуванням ПДВ, оскільки згідно висновку експерта № 14/Д/18 від 07 листопада 2018 року з економічної точки зору проводити відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля не доцільно, а матеріальний збиток завданий власнику автомобіля дорівнює вартості повно комплектного технічно справного автомобіля з аналогічним роком виготовлення на ринках України.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» залишити без задоволення.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 листопада 2022 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                  В. В. Оніщук
       
Судді:                                                          С. Г. Копаничук

                                                                         С. К. Медвецький