ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       17 січня 2023 року                м. Чернівці                Справа № 727/4278/22

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,
секретар: Петранюк Ю.Т.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , 
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2022 року, ухваленого під головуванням судді Танасійчук Н.М., дата виготовлення повного тексту рішення 14 листопада 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, а в подальшому просив залучити в якості співвідповідача ПАТ СК «ARX» та надалі відмовився від вимог до останньої (а.с.3-8, 50, 91, 98).
Свої вимоги мотивував тим, що 04.12.2021 року о 13:30 год. в м. Чернівці по вул. Сторожинецькій відбулась ДТП за участю водія ОСОБА_2 , яка керувала автомобілем «Tоyota Land Cruizer Prado», р.н. НОМЕР_1 , та запаркованого автомобіля «Toyota Camry», р.н. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , в результаті чого автомобілі отримали механічні ушкодження.
Наголошував на тому, що постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 січня 2022 року (справа №727/12037/21), яка залишена без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. 
Згідно висновку експерта №10 за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 25 січня 2022 року вартість матеріального збитку (шкоди), завданого власнику КТЗ «Toyota Camry», р.н. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, яка Провадження №22-ц/822/70/23                 
мала місце 04.12.2021 року, на момент проведення дослідження склала 10 945,61 грн.
Крім іншого, стверджував, що йому завдано моральної шкоди, яка проявилася в порушені сну, пригніченому стані та підвищені дратівливості, перенесенні робочих та особистих планів, пересуванні на пошкодженому авто, а в подальшому, під час його ремонту на громадському транспорті, що, в свою чергу, викликало суттєві незручності та обмежило коло спілкування з рідними, близькими й друзями, щоб не стати джерелом поширення захворювання, оскільки в зазначений період стрімко ширився коронавірус штам «Омікрон».
Вказував, що на момент звернення до суду відповідач не відшкодував завдану шкоду, а тому просив стягнути з останньої на свою користь 10 945,61 грн матеріальної шкоди, 1978 грн вартості висновку експерта, 15 000 грн моральної шкоди та судовий збір.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 10945,61 грн, моральну шкоду в розмірі 7000 грн та витрати за проведення авто-товарознавчої експертизи в сумі 1978 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням суду  ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору.
Вказує, що майнова відповідальність ОСОБА_2 перед третіми особами була застрахована, а водію пошкодженого транспортного засобу було на місці ДТП запропоновано копію полісу та звернутися до страхової компанії для відшкодування шкоди, однак такий відмовився від отримання полісу, у зв`язку з чим апелянт вважає, що є неналежним відповідачем у справі, і для отримання відшкодування матеріальної шкоди позивач повинен був звернутися з позовом до страхової компанії.
Стверджує, що позивачем не доведено понесення витрат у розмірі 10 945,61 грн на ремонт автомобіля та проведення таких робіт, оскільки висновок експерта, який проведено лише 25.01.2022 року, не свідчить про здійснення відновлювальних робіт на зазначену суму, а рахунок на оплату послуги з проведення експертизи не свідчить про її оплату.
Наголошує, що ОСОБА_2 повідомила страховика з яким укладено договір ОСЦПВ про страховий випадок, а позивачу, в свою чергу, на місці події пропонувалася копія полісу для отримання відшкодування, завданої шкоди від страховика.
Також, апелянт заперечує щодо стягнення моральної шкоди на користь позивача, так як вважає, що останній не надав доказів спричинення йому такої.
На підставі наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що у спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищеної небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди, у зв`язку з чим не прийняв до уваги доводи представника відповідача про те, що відповідач ОСОБА_2 є неналежним відповідачем щодо вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, й дійшов висновку про те, що вимога позивача ґрунтується на законі, доведена належними доказами й підлягає задоволенню. 
Щодо часткового задоволення моральної шкоди у розмірі 7000 грн суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням обставин справи, тяжкості страждань позивача, що відповідатиме характеру правопорушення, глибині фізичних й душевних страждань останнього, у зв`язку з чим вказав, що визначений позивачем розмір був завищеним та не доведеним у такому розмірі.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з наведеними висновками суду, виходячи з наступних міркувань.
Обставини скоєння ДТП, належності пошкодженого автомобіля «Toyota Camry», р.н. НОМЕР_2  – ОСОБА_1 , притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення сторонами визнається та не спростовується (а.с.9-11, 28-29).
Згідно висновку експерта №10 (судового експерта Родича Ю.П.) за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 25 січня 2022 року вартість матеріального збитку (шкоди), завданого власнику КТЗ «Toyota Camry» р.н. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, яка мала місце 04.12.2021 року на момент проведення дослідження склала 10 945,61 грн (а.с.12-26).
Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Tоyota Land Cruizer Prado», р.н. НОМЕР_1 була застрахована страхувальником ОСОБА_3 згідно полісу №ЕР206211374 від 07.10.2021 року. Страхова сума за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000 грн, франшиза 0 (а.с.38).
За правилами ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.
З формулювання статті 11 ЦК України можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 цього Кодексу.
Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.
Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.
Положення статей 33, 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає дії учасників ДТП та страховика у випадку настання ДТП. При цьому, положення цих норм закону виходять з того, що сторони правовідносин діють добросовісно, а невиконання обов`язків, передбачених цими нормами, має наслідком відмову в захисті права на відшкодування (підпункти 37.1.1, 37.1.2, 37.1.3, 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).
       Крім іншого, слід виділити п.33.1.3. ст.33 вказаного Закону, згідно якогоу разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; а за приписами п.33.1.4. невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Тим самим, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо учасники події недобросовісно реалізовують право на врегулювання відшкодування завданої потерпілому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконують покладених на них Законом №1961-IV обов`язків, вони мають нести тягар негативних наслідків власної поведінки.
Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин, і недотримання цього принципу може мати наслідком відмови в захисті порушеного права, зокрема, права на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.
В силу ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.
За приписами ч.1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Згідно з ч.2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
В силу ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Таким чином, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17).
Отже, суд першої інстанції застосуючи норми матеріального права припустився помилки щодо висновку, за яким потерпілий від ДТП має право вибору пред`явлення вимог щодо відшкодування завданої шкоди до учасника застрахованого засобу або до особи, у якої такий обов`язок виникає на підставі «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Надаючи правову оцінку по суті вимог та заперечень сторін в суді першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги про неналежність відповідача та неналежного способу вимоги щодо відшкодування завданої позивачу шкоди, колегія суддів вказує наступне.
Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди. Як зазначалося вище, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей (доказів) про те, що відповідач (апелянт) у справі добросовісно виконуючи належним чином покладені на нього ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки, зокрема п.33.1.3-33.1.4 ст.33, повідомив потерпілого ОСОБА_1 до відкриття провадження у суді за цим спором про наявність в неї полісу ОСЦПВ, надала йому контакти страхової компанії та сама здійснила повідомлення останньої про страховий випадок, а тому з урахуванням наведеного вбачається, що у страхової компанії не настав обов`язок з виплати відшкодування шкоди потерпілому 04.12.2021 року в ДТП.
Обставини справи свідчать, що винна у ДТП особа достовірно знаючи про укладення договору страхування використовуваного транспортного засобу, за яким у випадку настання страхового випадку може виникнути обов`язок відшкодування шкоди третій особі в межах ліміту страхової суми, діяла не добросовісно, не повідомила страхову компанію протягом 3-х робочих днів про настання страхового випадку, чим власною бездіяльністю здійснила перешкоди потерпілій особі у можливості отримати страхове відшкодування за рахунок страхової компанії. І навпаки, належним чином виконавши покладений п.33.1.4 ст.33 Закону обов`язок винна особа запобігла би негативних наслідків для себе. 
Одночасно, надаючи оцінку діям самого потерпілого, у якого теж як учасника пригоди виникає обов`язок повідомляти про таке страхову компанію, колегія судів виходить з того, що у випадку відсутності доказів повідомлення іншим учасником необхідної інформації про страховика, останньому слід вживати додаткових заходів щодо пошуку з відкритих джерел інформації про страхування транспортного засобу, а також з обставин справи, коли вперше така інформація підтверджується вже у суді і потерпілий у процесуальний спосіб використовував право на відшкодування шкоди страховиком, що в сукупності спростовує недобросовісні дії потерпілого.
Отже, обставина втрати обов`язку у страховика на відшкодування завданої шкоди потерпілому є підставою для покладення такого обов`язку на винну у її спричинені особу, що суд першої інстанції залишив поза увагою.
Безпідставними є доводи апелянта про те, що саме позивач не бажав при розгляді адміністративних матеріалів врегулювати спір згідно із законом, оскільки до виникнення спору у суді в рамках цієї справи відповідач заперечувала вину у вчиненні ДТП, оскаржувала постанову про притягнення останньої до відповідальності у процесуальний спосіб в рамках КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів про вартість понесених витрат на проведення ремонтних робіт колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі порушують принцип диспозитивності апеляційного провадження, коли позивачем розмір завданого йому матеріального збитку обґрунтовувався саме Висновком експерта №10 від 25.01.2022 року за результатами проведення автотоварозначої експертизи, на вирішення якої ставилося питання вартості матеріального збитку, а відповідачем ОСОБА_2 та її представником ОСОБА_3 в суді першої інстанції такий належними доказами не спростовувався, як і не знайшли свого підтвердження доводи щодо відсутності доказів оплати проведення оплати автотоварознавчої експертизи, що, в свою чергу, спростовується довідкою СП «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» від 25.03.2022 року (а.с.27).
Навпаки, реалізуючи свої процесуальні права сторона відповідача (апелянта) в суді першої інстанції погоджувалася на відшкодування визначеної суми, про що зазначалося в письмових поясненнях представника відповідача ОСОБА_3 (а.с.94-95), що свідчить про суперечність доводів апеляційної скарги у наведеній частині. 
Що стосується доводів про недоведеність понесення моральних страждань, то суд апеляційної інстанції відзначає наступне.
За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7000 грн на відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції дослідивши докази у справі і давши їм належну оцінку, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач (порушення сну, пригнічений стан, підвищена дратівливість, відміна робочих та особистих планів через неможливість експлуатації автомобіля під час його ремонту та пересування на пошкодженому автомобілі, необхідність користування громадським транспортом, що зумовлювало незручності та переживання з приводу можливості зараження Covid-19 самого потерпілого, що понесло за собою паузу в спілкуванні з родиною та друзями; неможливістю займатися спортивною ходьбою) і виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Згідно зі ст.376 ЦПК України, серед іншого, підставами для зміни судового рішення у відповідній частині є, крім іншого, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги хоча і не знайшли свого підтвердження, про те рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зміни підстав для стягнення матеріальних збитків. 
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2022 року в частині стягнення матеріальної шкоди змінити, виклавши мотиви її стягнення в редакції цієї постанови.
В решта рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                Лисак І.Н.

Судді:                                        Височанська Н.К.

                                                       Перепелюк І.Б.