Номер провадження: 22-ц/813/3834/23 
Справа № 520/8530/14-ц
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                               Назарової М.В.,
суддів:                                       Лозко Ю.П., Кострицького В.В.,
за участю секретаря                Пінькової К.Ю.,
учасники справи: позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_5 , відповідачі – ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року, ухваленого Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Огренич І.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8   про визнання заповіту та договору купівлі-продажу недійсними,

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року ОСОБА_4 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , які є правонаступниками ОСОБА_9 , а також ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з вказаним позовом, який згодом уточнили та який мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх тітка ОСОБА_10 , якій за життя належала нерухомість з адресою: АДРЕСА_1 , після смерті якої вони є спадкоємцями за правом представлення. 
Після звернення до нотаріальної контори за прийняттям спадщини з`ясувалося, що 04 листопада 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О. було посвідчено за №1391 заповіт ОСОБА_10 , згідно якого вона заповіла все майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати на день смерті, в рівних частках ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
23 грудня 2013 року тітка уклала із відповідачем ОСОБА_8 договір купівлі-продажу, який був посвідчений нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ламан А.І., згідно якого ОСОБА_10 передала у власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2 .
Оскільки ОСОБА_10 мала безстрокову 2 групу інвалідності, неодноразово та майже щорічно знаходилась на стаціонарному лікуванні у КУ «Одеській обласний медичний центр психічного здоров`я» - у 2002, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2013 роках, страждала шизофренією, лікувалась у психіатричній лікарні, хоча недієздатною визнана не була, проте створювала антисанітарні умови побуту, спілкувалася із безхатьками, заводила численних тварин, на яких витрачала пенсію, тому не розуміла значення своїх дій, не мала змоги керувати ними, чим скористались відповідачі.
Тому позивачі із посиланням на вимоги ст. 225, ч. 1 ст. 1257 ЦК України просили визнати недійсним заповіт ОСОБА_10 від 04.11.2013 року на користь ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О., зареєстрований в реєстрі за №1391, та визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.12.2013 року, посвідчений нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ламан А.І., щодо квартири АДРЕСА_2 , який був укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 . 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2014 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_10 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Від ОСОБА_6 надійшов відзив про невизнання позовних вимог позивачів, посилаючись на те, що відповідачка проживала на протязі більше 10- років однією сім`єю, психічного розладу в її поведінці не вбачала, була адекватна людина, яка на свій розсуд розпоряджалась своєю власністю, з сусідами підтримувала добросусідські відносини. Тому вважає, що позовна заява надумана, не підтверджена тими доказами, які б слугували для задоволення позовних вимог.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2015 року за клопотанням позивачів по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу щодо психічного стану ОСОБА_10 станом на час укладення оспорюваних правочинів.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_4 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8   про визнання заповіту та договору купівлі-продажу недійсними залишено без задоволення.
Рішення суду про відмову у визнанні заповіту недійсним мотивовано тим, що враховуючи висновок експертизи, суд вважав доведеним, що ОСОБА_10 під час складання та підписання заповіту від 04.11.2013 та договору купівлі-продажу від 23.12.2013 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким визнати заповіт від 04.11.2013 та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 23.12.2013 недійсним.
Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не зазначив фактичні обставини, встановлені ним з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; врахував висновок судово-психіатричної (посмертної) експертизи №709 від 24.12.2021 всупереч поясненням, які позивачі надали та клопотання про проведення повторної експертизи від 05.09.2022, оскільки в самому висновку зазначено, що на час вчинення ОСОБА_10 юридично значимих актів вона не оглядалася психіатрами (саме в ті дні), та враховуючи висновки психіатрів на час її вибуття з психіатричного закладу у 2013 році, покази лікаря-психіатра, що оглянув хвору амбулаторно до підписання та після підписання нею спірних заповіту та договору купівлі-продажу, зроблено висновок про перебування останньої у фазі ремісії, і судом не встановлено тривалість такої ремісії; не взято до уваги, що ОСОБА_10 у 2013 році було виписано з психіатричного закладу з «поліпшенням» психічного стану через те, що вона потребувала подальшого лікування за терапевтичним профілем, надання якого у психіатричного закладі неможливе; не врахував заявлення відводу експерту Хаджинову О.В., який залишився у групі експертів; не допитав в якості свідків нотаріусів ОСОБА_12 , яка посвідчила заповіт ОСОБА_10 від 04.11.2013 на ім`я ОСОБА_6 , та ОСОБА_13 , якою був засвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 23.12.2013, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 ; все наведене свідчить про ігнорування судом вимог ч. 1 ст. 229 ЦПК України та не дослідження доказів у справі під час її розгляду, 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_6 в особі свого представника адвоката Шкоди В.М. апеляційну скаргу не визнає як необгрунтовану,оскільки суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване та законне рішення про відмову у задоволенні позову, надавши оцінку поясненням свідків, допитаних у судових засіданнях, експерту та лікарю щодо стану здоров`я ОСОБА_10 , відповідно до яких суд першої інстанції, враховуючи висновок експертизи, зробив правильний висновок про можливість заповідача усвідомлювати свої дії під час складання заповіту. Твердження скаржників про обов`язок суду першої інстанції залучити Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради не ґрунтується на нормах ЦПК України, відповідне клопотання про залучення третіх осіб позивачі не заявляли, а тому посилання в апеляційній скарзі не відповідають процесуальним нормам закону. Як і відповідач ОСОБА_14 не уповноважував позивачів заявляти про порушення його прав в апеляційній скарзі.
Щодо клопотання про призначення повторної експерти, відповідачка зазначає, що посмертну судово-психіатричну експертизу проведено 24.12.2021, провадження поновлено у справі 30.01.2022, клопотання про проведення повторної експертизи датовано 05.09.2022, скаржниками не надано до суду жодного документу, який би підтверджував поважність причин не подання клопотання одразу після ознайомлення із висновком експертів, що свідчить про недбале ставлення позивачів до своїх прав, тому останнє не підлягає задоволенню у повному обсязі.
У судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такою, що не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 вважає такою, що підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 вказаної норми суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судом встановлено та ніким по справі не оспорюється, 04.11.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О. було посвідчено за №1391 заповіт ОСОБА_10 .
Відповідно до змісту заповіту, ОСОБА_10 заповіла все майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати на день смерті в рівних частках ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
23 грудня 2013 року ОСОБА_10 уклала договір купівлі-продажу, який був посвідчений нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ламан А.І., згідно якого ОСОБА_10 передала у власність квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла, що підтверджується актовим записом про смерть №1965 від 18.02.2014 року.
Ті обставини, що ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є рідними братами, їхніми батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_15 , який помер станом на час смерті своєї сестри ОСОБА_16 , отже, первісні позивачі є рідними племінниками померлої ОСОБА_10 , по справі ніким не оспорюється.
Спірні правовідносини виникли між позивачами та відповідачами з приводу розпорядження померлою ОСОБА_10 за життя належним їй майном, у тому разі і на випадок своєї смерті, чим позивачі вважають порушеним своє право як спадкоємці за правом представлення з огляду на те, що ОСОБА_10 внаслідок психічного захворювання не могла розуміти своїх дій та керувати ними. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Згідно частини 3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Згідно статті 1268 ЦК України: спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша); не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина друга); спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя).
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини частиною першої статті 1270 визначений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом шести місяців, який починається з часу відкриття спадщини не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Заявляючи про порушення свого права як спадкоємців за правом представлення, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали доказів реалізації ними своїх спадкових прав після смерті тітки ОСОБА_10 у передбачений законом спосіб, оскільки із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори вони згідно матеріалів спадкової справи № 336/2014 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 звертався лише ОСОБА_9 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , і лише в своїх інтересах.
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою, а довідка з місця проживання могла бути взята нотаріусом лише за умови відсутності у паспорті реєстрації місця проживання спадкоємця. 
Згідно наявних в матеріалах справи паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обидва станом на час смерті тітки були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_10 станом на час відкриття спадщини була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копіює її паспорту.
Отже, оскільки позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не довели факту прийняття ними спадщини після смерті своєї тітки ОСОБА_10 , а саме - факт фактичного проживання разом із спадкодавцем на час його смерті, і, як наслідок, факт порушення своїх прав оскаржуваними заповітом та договором купівлі-продажу, то вказане є самостійною підставою для відмови у задоволенні їх позову.
Що стосується рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_4 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 , які є правонаступниками померлого позивача ОСОБА_9 , який за життя належно реалізував свої спадкові права, звернувшись 02 квітня 2014 року до нотаріальної контори із завою про прийняття спадщини після смерті своєї тітки ОСОБА_10 , то колегія суддів зазначає таке.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Оспорений заповіт може бути визнаний недійсним у випадку, передбаченому частиною другою статті 1257 ЦК України у разі, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України суду слід встановити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, враховуючи сукупність зібраних доказів у справі.
Згідно із роз`ясненнями, наданими судам, які містяться у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України (2004 року) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України (2004 року).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має існувати лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року №6-9цс12, від 28 вересня 2016 року №6-1531цс16, та постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року №359/3849/14-ц (провадження №61-5896св18).
У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 у справі №204/1064/16-ц (провадження №61-21834св19) наголошено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі №326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 26 травня 2021 року у справі №639/348/17 (провадження № 4822св21).
З такого ж тлумачення наведених норм щодо необхідності установлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними як підстави для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, виходив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження №61-7835сво19), у якій, крім наведеного, зазначив, що для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».
Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2015 року за клопотанням позивачів по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.
Згідно висновку судової-психіатричної експертизи №709 від 24 грудня 2021 року, ОСОБА_10 під час укладання та підписання заповіту від 04.11.2013 року та укладання та підписання угоди купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 23 12.2013 року, виявляла клінічні ознаки психічних порушень у вигляді «Шизоафективного розладу, маніакальний тип, фаза ремісії, без клінічного зниження когнітивних функцій, порушень волі та критики та критики» (діагностичні критерії якого прописані у рубриці «F25.0”, за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що не досягли хворобливого рівня, ступеня недоумства, та не позбавляли і не обмежували її у здатності усвідомлювати (розуміти)значення своїх дій та керувати ними на період укладання правочинів, під час складання та підписання заповіту від 04.11.2013 року та договору купівлі-продажу від 23 12.2013 року, усвідомлено приймати рішення адекватне ситуації (складання заповіту від 04.11.2013 року та укладання угоди купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 23 12.2013 року) та усвідомлення реалізувати його.
Ці факти встановлено за допомогою спеціальних знань в області психіатрії та медицини, висновок посмертної психіатричної експертизи є чіткими, повними, обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги про необґрунтованість та невідповідність таких висновків матеріалам справи, є неспроможними.
У вказаному висновку, крім медичної документації на ім`я ОСОБА_10 також предметом дослідження були і пояснення свідків. 
Колегія суддів зазначає, що жоден із допитаних судом першої інстанції свідків – ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 – не підтвердили таких розладів психіки ОСОБА_10 , які б унеможливали здійснення нею юридично значимих дій станом саме на час таких дій.
Навпроти, свідок ОСОБА_17 пояснила, що особисто їй ОСОБА_10 казала про те, що вона зробила заповіт на дружину свого племінника ОСОБА_24 та його доньку ОСОБА_25 , яких вона дуже любила, і які добре до неї ставилися, доглядали та допомогали їй, оскільки ОСОБА_10 хворіла серцем.
Довід апеляційної скарги про те, що останній раз ОСОБА_10 була виписана з психіатричного закладу через необхідність подальшого лікування хвороби сердца, а не через покращення її психіатричного стану, спростовується показаннями свідка ОСОБА_26 , яка працює лікарем в Одеському обласному медичному центрі психіатричної допомоги і яка пояснила, що виписали вказаного пацієнта лише із наступившими покращеннями психічного стану для подальшого кардіологічного лікування, і станом на час виписки та була впорядкована у поведінці, її стан психічний був стабільним, у ОСОБА_10 не було мнестичних та когнітивних порушень, вона не була слабоумна і розуміла, де вона знаходиться.
Апеляційний суд також враховує, що відповідач ОСОБА_6 , на користь якої складено заповіт, не є сторонньою для спадкодавця ОСОБА_10 людиною, оскільки є колишньою дружиною її племінника ОСОБА_27 , яка допомогала їй та доглядала останнім часом життя.
В своїх письмових поясненнях відповідач ОСОБА_8 вказував на те, що за порадою юриста довідку про свій психічний стан ОСОБА_10 отримувала на його прохання як покупця спірної квартири АДРЕСА_2 .
В індивідуальній картці амбулаторного хворого ОСОБА_10 , 1956 р.н., що мешкає: АДРЕСА_4 , зафіксоване звернення вказаної особи до лікаря ОСОБА_28 18.11.2013 з приводу отримання медвисновку для оформлення нотаріальних документів з огляду на безпідставність претензій нотаріуса та відмову оформити угоду і постійних погроз насилля з боку колишнього зятя, який шантажує та загрожує позбавити її дієздатності, за яким лікарем виснувано діагноз: Шизоаффективний розлад, ремісія, та видано довідку (00252) про те, що за станом психічного здоров`я протипоказань до здійснення оформлення нотаріальних документів немає.
Свідок лікар-психіатр Кондретей О.В. у судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що декілька разів бачився із ОСОБА_10 , яка з 2009 до 2013 року не зверталася по психіатричну допомогу, ініціатором звернень був племінник, який, зі слів померлої, був ініціатором її хворобливого стану, тобто дисбалансом психіки та заважав реалізувати її життєві інтереси. Основним мотивом звернення ОСОБА_10 за довідкою для нотаріуса був здатність захиститися від агресії останнього та бажання передачі своїх квартир дружині племінника, яку вона називала «моя донечка». ОСОБА_10 була з колишньою дружиною племінника, оглянута та лікар вважав її стан був задовільний і що вона на момент огляду була дієздатною.
Свідок лікар ОСОБА_29 в судовому засіданні в суді першої інстанції на якісь психічні розлади ОСОБА_10 на час надання їй терапевтичної допомоги не посилався, на підставі медичної картки назвав строки її лікування та пояснив, що якщо у хворого відмічаються прояви агресії, то це обов`язково відображається у медичній картці хворого.
Сама по собі наявність у ОСОБА_10 встановленої їй другої групи інвалідності за загальним захворюванням з 28.01.2005 не свідчить про абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невмотивовано відмовив позивачам в задоволенні клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, не заслуговує на увагу з огляду на таке.
Відповідно до статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).
Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що саме представником позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 адвокатом Білою Ж.Г. 05.09.2022 було заявлено клопотання про врахування викладеного нею при подальшому розгляді справи, в якому фактично йдеться про незгоду з висновком експертів від 24.12.2021, а також міститься лише посилання на можливість суду призначити додатку або повторну експертизу та доручити її проведення в іншій області та іншими експертами та право суду визначити експерта чи установу.
Оскільки заявником фактично не сформульовано звернення до суду з відповідним обґрунтуванням щодо певного доказу – додаткової чи повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, хоча процесуальний закон розрізняє такі експертизи, підстави їх проведення, установи тощо, а суд з власної ініціативи таке з огляду на частину 7 статті 81 ЦПК України не вирішує, то суд обґрунтовано відмовив у його задоволенні.
Крім того, вказане «клопотання» підписано лише представником ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , щодо яких не встановлено порушень їхніх прав оспорюваними правочинами, а правонаступник позивача ОСОБА_9 – скаржниця по теперішній справі ОСОБА_30 - з таким клопотанням до суду не зверталася, тому довід апеляційної скарги про безпідставне не призначення судом повторної посмертної судово-психіатричної експертизи є помилковим.
Думка заявника, яка не є спеціалістом в галузі психіатрії, про невідповідність висновку наявним у справі іншим доказам у розумінні ч. 2 ст. 113 ЦПК України, не є достатньою підставою ставити під сумнів висновок експертів від 24.12.2021 за №709.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.03.2023 позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про призначення по справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи та виклик у якості свідків нотаріусів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відмовлено.
В ухвалі, зокрема, зазначено про безпідставність призначення повторної експертизи, оскільки заявлене клопотання не містить переконливих доводів неповноти, неясності чи необґрунтованості експертизи, крім сумнівів позивачів. Судом не встановлено, що висновок експерта є необгрунтованим, або таким, що суперечить іншим матеріалам справи чи викликає сумніви у його правильності.
Окрім того, повторне призначення експертизи призведе до необґрунтованого затягування строків розгляду цивільної справи.
Щодо клопотання позивачів про виклик свідків приватних нотаріусів Одеського міського нотаріального округу: Єлькіну М.О., яка посвідчила заповіт ОСОБА_10 від 04.11.2013 на ім`я ОСОБА_6 , та ОСОБА_13 , якою був засвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 23.12.2013, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , то судом отримано пояснення нотаріуса ОСОБА_13 14.09.2015 щодо неможливості допиту нотаріуса з огляду на вимоги частини другої статті 8 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої  нотаріус не має права давати свідчення в якості свідка щодо відомостей, які становлять нотаріальну таємницю, крім випадків, коли цього вимагають особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії, а згода сторін правочину відсутня, а також  зазначення нотаріуса ОСОБА_13 , що при посвідчення  договору купівлі-продажу нею було дотримано усіх передбачених законом вимог при здійсненні нотаріальних дій, позивачами більше не заявлялося про допит вказаних нотаріусів та щодо їх недопиту під час закінчення стадії закінчення з`ясування обставин справи та дослідження доказів таке клопотання позивачами також заявлено не було, а заперечували вони проти можливості закінчення дослідження доказів лише з огляду на непризначення судом повторної або додаткової експертизи.
Посилання заявників на те, що у висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, якою виснувано про неможливість дати науково-обгрунтовані та однозначні відповіді на питання, поставлені перед експертами, зокрема, з огляду на відсутність медичної документації та ненадання пояснень нотаріусами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з посиланням на поведінку ОСОБА_10 при складанні та підписанні правочинів, то таке не заслуговує на увагу, оскільки у висновку судово-психіатричної експертизи № 47 від 09.02.2016 хоча і зазначалося про таке, але ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.06.2020 справу № 520/8530/14-ц удруге направлено до Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи на підставі ухвали суду від 10.09.2015 разом із додатковими матеріалами справи, медичною документацією, і ця експертна установа вважала достатніми наданих в розпорядження експертів матеріалів для дачі висновку по суті поставлених питань.
Вказана медична установа утворена внаслідок реорганізації Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Управління охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації, яка давала висновок № 47 від 09.02.2016.
Отже, наданими позивачами у справі доказами не підтверджено правові підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсним, оскільки позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Доводи апеляційної скарги, у тому разі і щодо неналежної вмотивованості судового рішення, з урахуванням меж апеляційного перегляду, а також встановленою колегією суддів недоведеністю порушення прав позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дають підстави для висновку, що суд хоча і прийняв правильне по суті, проте під час таких висновків припустився недодержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року змінити в мотивувальній частині. В іншій частині рішення залишити без змін. В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 слід відмовити.
Вказана зміна судового рішення не є підставою для перерозподілу судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки оскаржуваним судовим рішенням позивачу відмовлено у задоволенні його позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови - 17 березня 2023 року.

Головуючий                                                               М.В. Назарова

Судді:                                                                              В.В. Кострицький 
 
Ю.П. Лозко