ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1053/23 Справа № 201/6451/21  Категорія 27 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
при секретарі - Гаржі О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2022 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 20 січня 2014 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав позику у розмірі 39 000 доларів США, в національній валюті гривні по офіційному курсу долара США до гривні на день підписання цього договору, та отримання суми позики становить 311 727,00 грн., яку зобов`язався повернути в строк до 21 січня 2017 року. 
Зазначає, що на виконання п. 3.5 вказаного вище договору 21 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір застави (транспортного засобу). 
Вказує, що ОСОБА_3 було частково повернуто суму позики готівкою, а саме: 26 листопада 2014 року – 2 000,00 доларів США, що становило 29 950,00 грн., 12 серпня 2015 року – 1 500,00 доларів США, що становило 32 057,00 грн., 16 грудня 2016 року – 2 000,00 доларів США, що становило 52 597,00 грн. Жодних інших повернень чи платежів відповідачем за договором позики не було здійснено. 
Зазначає, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 не було своєчасно та в повному розмірі повернуто суму позики, було здійснено звернення стягнення на предмет застави, що передбачено п. 5.4 договору застави. Автомобіль мав технічні несправності, які впливали на його вартість та був оцінений в 120 000,00 грн. 27 червня 2017 року до ОСОБА_2 перейшло право власності на вказаний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, який укладався в ТСЦ МВС (1242) РСЦ МВС. 
Зазначає, що всього відповідачем за договором позики повернуто 10 109,00 доларів США. 
Станом на момент звернення до суду з даним позовом існує заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 28 891,00 доларів США, що по офіційному курсу НБУ на день звернення з позовом становить 784 968,47 грн., які позивач просить стягнути разом із штрафом у розмірі 150 000,00 грн.
У вересні 2021 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому зазначає, що 17 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі № 200/19737/15-ц було розірвано. Однак між колишнім подружжям не були вирішені майнові питання. 
Вказує, що у серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна. Серед майна, яке просить поділити ОСОБА_1 є і автомобіль Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску. 
Вважає, що спірний договір позики від 20 січня 2014 року укладався у 2021 році без мети його реального виконання, тобто є фіктивною угодою. Мета, з якою ОСОБА_3 вдався до укладання спірного договору, полягає в тому, щоб під загрозою стягнення 18 000,00 доларів США змусити ОСОБА_1 відмовитися від позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю автомобіля Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску та про стягнення половини його вартості у справі № 204/4708/17. 
Зазначає, що вказаний автомобіль був придбаний за спільні кошти на той час подружжя ОСОБА_4 . ОСОБА_1 ніколи не чула, що її чоловік позичав кошти у рідної сестри. 
Вказує, що ОСОБА_3 ніколи не звертався до ОСОБА_1 за отриманням згоди на укладення договору позики. У період, коли ОСОБА_2 начебто надала кошти ОСОБА_3 , вона не мала будь-якого нерухомого майна, транспортного засобу, не має їх до цього часу, не мала будь-яких заощаджень, мала скромний дохід, тобто не мала коштів для того, щоб надати позику у розмірі 39 000,00 доларів США своєму братові ОСОБА_3 .
Враховуючи зазначене, просить суд визнати недійсним договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 датований 20 січня 2014 року про отримання ОСОБА_3 позики у розмірі 311 727,00 грн., що по офіційному курсу долара США до гривні на дату 20 січня 2014 року складає 39 000,00 доларів США від ОСОБА_2 .
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 20 січня 2014 року у розмірі 934 968,47 грн., яка складається з суми заборгованості у розмірі 28 891 доларів США, що по офіційному курсу НБУ на день звернення з позовом становить 784 968,47 грн. та штрафу у розмірі 150 000,00 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
У задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для стягнення заборгованості за договором позики від 20 січня 2014 року, оскільки ОСОБА_3 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконано. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд дійшов висновку про недоведеність порушення її прав та законних інтересів оспорюваним правочином. 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції нехтуючи обставинами справи, доводами та доказами безпідставно задовольнив позов ОСОБА_2 та відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 . Судом не взято до уваги, що спірний договір позики датований 20 січня 2014 року укладався у 2021 році без мети його реального виконання, тобто є фіктивним договором, а ухвалення рішення, яке фактично створює “спільний борг” для ОСОБА_1 є порушенням її матеріальних прав, оскільки у справі про поділ майна подружжя №204/4708/17 спірний автомобіль є спільним майном подружжя, то і відповідно і боргові зобов`язання за спірним договором позики визнаються спільними. Зазначає, що з огляду на дуже скромний матеріальний стан, ОСОБА_2 не мала коштів для того щоб надати позику у розмірі 39 000 доларів США своєму братові ОСОБА_3 . Суд першої інстанції не звернув уваги на доводи третьої особи щодо способу, в який було здійснене звернення стягнення на предмет застави: не передача рухомого майна у власність обтяжувача; не продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження, а шляхом продажу обтяжувачу того, що йому й так належить.
ОСОБА_2 подала відзив, у якому просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
ОСОБА_3 подав відзив, у якому просить апеляційний суд врахувати обставини та факти викладені у відзиві при розгляді апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 17 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року у справі № 200/19737/15-ц було розірвано.
Встановлено, що 20 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав від позивача позику у розмірі 39 000 доларів США, яку позичальник отримав в національній валюті гривні по офіційному курсу долара США до гривні на день підписання цього договору та отримання суми позики становить 311 727,00 грн., яку зобов`язався повернути в строк до 21 січня 2017 року (а.с.7).
Відповідно до п. 1.2 вказаного договору позика надається позичальнику на придбання автомобіля марки Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 .
Згідно із п. 6.2 вказаного договору у випадку порушення позичальником строку повернення коштів, передбачених п. 4.1 договору позичальник сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 150 000,00 грн.
На виконання п. 3.5 вказаного договору 21 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір застави (транспортного засобу), датований 21 січня 2014 року, відповідно до п. 3.1 якого предметом застави є автомобіль марки Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 (а.с.8-9).
Факт отримання ОСОБА_3 зазначених коштів сторонами правочину не заперечується.
Сторонами договору позики не заперечується, що ОСОБА_3 на виконання умов зазначеного договору всього було повернуто 10 109,00 доларів США (в тому числі і передано автомобіль марки Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 27 червня 2017 року).
Станом на момент звернення до суду з даним позовом існує заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 у сумі 28 891,00 доларів США, що по офіційному курсу НБУ на день звернення з позовом становить 784 968,47 грн., які ОСОБА_2 просить стягнути разом із штрафом у розмірі 150 000,00 грн.
ОСОБА_3 визнав той факт що у 2014 році він вирішив придбати автомобіль в інтересах сім`ї. Проте, кошти на придбання автомобіля у ОСОБА_3 були відсутні, оскільки всі заощадження було витрачено на купівлю будинку та земельної ділянки до шлюбу. У дружини ОСОБА_1 також були відсутні кошти на придбання автомобіля, оскільки вона перебувала у відпустці по догляду за дітьми. Доходів подружжя вистачало лише на задоволення потреб сім`ї. Таким чином, ОСОБА_3 звернувся до своєї рідної сестри з проханням позичити в борг на купівлю автомобіля, оскільки сестра на той час займалася діяльністю у сфері ІТ-технологій та мала можливість позичити кошти (а.с.77).
Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому, згідно статті 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно вимог статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). 
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або також кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частинами 1 та 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За змістом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статей 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.
У відповідності до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним виникає у особи, яка не була учасником правочину у разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до попереднього стану.
Відповідно до частини 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частини 2 та 3 статті 65 СК України).
Встановивши, що сторони за договором позики від 20 січня 2014 року дотримались письмової форми договору, посвідчення такої форми договору нотаріусом не вимагається та письмова форма згоди від одного із подружжя, у разі укладення договору, який виходить за межі дрібного побутового, вимагається лише за певними видами правочинів та ОСОБА_1 не була позбавлена права надати своєму чоловіку зазначену згоду в усній формі та спірний договір не порушує прав останньої, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Враховуючи, що договір позики від 20 січня 2014 року належним чином ОСОБА_3 не виконано, правильним є також висновок суду про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення суми заборгованості та штрафу.
Доводи апеляційної скарги про те, судом не взято до уваги, що спірний договір позики датований 20 січня 2014 року укладався у 2021 році без мети його реального виконання, є припущенням. Належних та допустимих доказів недійсності спірного договору позики ОСОБА_1 суду не надано. 
Аргументи про те, що спірний договір позики є порушенням ОСОБА_1 матеріальних прав, оскільки у справі про поділ майна подружжя №204/4708/17 спірний автомобіль є спільним майном подружжя, то і відповідно і боргові зобов`язання за спірним договором позики визнаються спільними колегія суддів відхиляє, оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції боргові зобов`язання подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї підлягають з`ясуванню саме судом під час розгляду такої категорії справ, як спір про поділ спільного сумісного майна подружжя. 
Скромний матеріальний стан ОСОБА_2 , яким є на думку ОСОБА_1 , не свідчить в даному випадку про недійсність правочину, оскільки ОСОБА_2 не позбавлена можливості мати будь-які інші джерела доходу, у тому числі і за кордоном та надати відповідні кошти у позику ОСОБА_3 . 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на доводи третьої особи щодо способу, в який було здійснене звернення стягнення на предмет застави є необґрунтованими, оскільки договір купівлі-продажу транспортного засобу є дійсним та в судовому порядку не оспорений.
Наведені та інші приведені доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд надав відповідну правову оцінку, тому судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються. 
Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 -залишити без задоволення
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2022 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова