Справа № 462/5457/17                                        Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/3166/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
       Категорія: 39 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        31 січня 2023 року                                                                 м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Матяш С.І.,
з участю: позивача  ОСОБА_1 , її представника –
ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , його 
                                  представника – ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, 

в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір позики, оформлений розпискою від 08.07.2014 року.
Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що 08.04.2010 року між нею, як позичальником, та відповідачем ОСОБА_3 , як позикодавцем, було укладено договір позики на суму 50000 доларів США зі сплатою 30% річних (або 2,5% місячних) за користування позиченими коштами.
Оскільки станом на лютий 2013 року нею не було повністю погашене зобов`язання за вказаним договором позики від 08.04.2010 року, відповідач ОСОБА_3 змусив її написати ще одну розписку від 08.02.2013 року на суму, що складала частину неповернутого боргу та проценти за попередньою розпискою, однак, грошові кошти при написанні цієї розписки не передавались.
В такий же спосіб, на продовження договірних відносин, які виникли за договором позики від 08.04.2010 року, відповідач ОСОБА_3 змусив її скласти розписку від 08.07.2014 року, за якою грошові кошти в сумі 150000 доларів США, зазначені в цій розписці, насправді, їй не передавались, а вказана у розписці сума становила частину неповернутого боргу та проценти за попередніми розписками.
Позивач зазначає, що договір позики між нею та відповідачем, оформлений розпискою від 08.07.2014 року, є недійсний, оскільки був вчинений проти її справжньої волі та внаслідок застосування до неї та її чоловіка ОСОБА_5 психічного тиску зі сторони відповідача ОСОБА_3 , який, покликаючись на приязні відносини із ОСОБА_6 , у безпосередньому підпорядкуванні якого знаходився чоловік позивачки, та запросивши останнього бути присутнім при їхніх домовленостях, дав їм чітко зрозуміти про можливість настання для них негативних наслідків у випадку не підписання розписки, зокрема, звільнення ОСОБА_5 з роботи, що позбавило б їхню сім`ю єдиного джерела доходу. 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 серпня 2019 року, з урахуванням виправленої у ньому описки ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01 листопада 2019 року, визнано договір позики від 08.07.2014 року недійсним в частині зазначення суми позики у розмірі 150000 доларів США, зазначивши суму позики у розмірі 50000 доларів США, отриману ОСОБА_1 від ОСОБА_3 08.04.2010 року.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 213 грн. 33 коп. сплаченого судового розміру, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апелянт зазначає, що в порушення положень статті 264 ЦПК України, суд при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог, визнавши оспорюваний договір позики недійсним з підстав його фіктивності, позаяк, позивачка такої вимоги не заявляла, окрім того, допустив порушення норм матеріального права, оскільки при вирішенні спору не застосував наслідки спливу позовної давності, про застосування яких просила їхня сторона у поданому до суду першої інстанції клопотанні. 
Також апелянт вважає, що суд не надав належної правової оцінки доводам сторін та доказам, які кожна із них подала на підтвердження своїх вимог та заперечень.
На переконання апелянта, висновки суду про те, що грошові кошти в сумі 150000 доларів США за оспорюваним договором позики, насправді, позивачці не передавались, є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними доказами, при цьому, судом не враховано, що сама розписка є підтвердженням отримання позивачкою позики в розмірі 150000 доларів США.
Наголошує, що факт написання позивачкою розписки від 08.07.2014 року нею визнається, а її доводи про те, що розписка написана під впливом психічного тиску зі сторони відповідача, не доведені належними доказами, зокрема, відсутні звернення позивачки до правоохоронних органів з приводу будь-яких погроз життю та здоров`ю чи психічного тиску зі сторони відповідача.
Звертає увагу, що позивачкою не доведено належними доказами й факт перебування її чоловіка – ОСОБА_5 у трудових відносинах з ОСОБА_6 чи у безпосередньому його підпорядкуванні.
Вважає, що судом безпідставно не враховано тієї обставини, що на момент складення позивачкою спірної боргової розписки у нього були відсутні будь-які майнові вимоги до неї за попередніми розписками від 08.04.2010 року та від 08.02.2013 року, гроші за якими, як він стверджує, позивачка повернула, а він, у свою чергу, повернув їй оригінали розписок у зв`язку з виконанням нею боргових зобов`язань за цими розписками. 
Просить врахувати, що спірна боргова розписка не містить жодних відомостей про невиконання чи пролонгацію договорів позики за попередніми розписками.
09.01.2020 року позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.
Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що предметом спору є договір позики, оформлений розпискою позичальника ОСОБА_1 від 08.07.2014 року, на суму 150000 доларів США. 
Звертаючись з даним позовом, як на підставу недійсності оспорюваного договору позики від 08.07.2014 року, позивачка посилалась на норму частини першої статті 231 ЦК України, а саме: застосування до неї зі сторони відповідача психічного тиску при написанні розписки від 08.07.2014 року.
Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. 
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак, не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою – як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду у кримінальній справі.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов правильного висновку про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами про застосування до неї з боку відповідача психічного тиску під час написання розписки від 08.07.2014 року, оскільки сама по собі обставина, що у період написання розписки чоловік позивачки – ОСОБА_5 працював на посаді завідувача нейрохірургічного відділення в Комунальній міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги (а.с.46 т.1), а ОСОБА_6 – на посаді заступника директора департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації (а.с.47 т.1), не може бути підтвердженням наявності в діях відповідача ОСОБА_3 та/або ОСОБА_6 , з яким відповідач перебуває у товариських відносинах і якого було запрошено, як свідка, для засвідчення факту складання ОСОБА_1 спірної розписки (а.с.56 т.1), психологічного тиску на позивачку в момент написання спірної розписки, а інших належних доказів, які б підтверджували цю обставину, позивачкою не надано. 
Однак, дійшовши правильного висновку про недоведеність вимоги позивачки про визнання недійсним договору позики від 08.07.2014 року на підставі частини першої статті 231 ЦК України, суд першої інстанції, в порушення вимог частини першої статті 13 та частини другої статті 264 ЦПК України, самостійно (без заявленої позивачем вимоги) застосував як підставу для визнання вказаного вище договору позики недійсним, посилання на фіктивність цього договору на підставі статті 234 ЦК України.
Наведене вище порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, а тому, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті заявлених позивачем позовних вимог. 
Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа – незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК).
Отже, за своєю правовою природою договір позики є реальним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми. 
При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
В той же час, відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором.
З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.
Судом встановлено, що, первинно, між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, оформлений розпискою позичальника від 08.04.2010 року (а.с.6 т.1).
За умовами цього договору, ОСОБА_1 позичила в ОСОБА_3 50000 доларів США зі сплатою процентів за користування позиченими коштами в розмірі 30% річних (2,5% місячних) і зобов`язувалась повернути позику частинами: 30000 доларів США – через три місяці, а 20000 доларів США – через шість місяців, сплачуючи проценти щомісяця до 08 числа. 
В подальшому, 08.02.2013 року ОСОБА_1 написала ще одну розписку (а.с.7 т.1), в якій зазначено, що вона «отримала від ОСОБА_3 у борг гроші в сумі 103027 доларів США» і зобов`язувалась повернути борг до 08.08.2013 року.
08.07.2014 року ОСОБА_1 знову написала розписку (а.с.8 т.1), в якій зазначено, що вона «отримала від ОСОБА_3 у борг гроші в сумі 150000 доларів США» і зобов`язувалась повернути борг до 31.12.2014 року. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 визнала той факт, що отримала від ОСОБА_3 в позику лише грошові кошти в сумі 50000 доларів США, згідно з укладеним між нею та відповідачем договором позики, оформленим розпискою від 08.04.2010 року, які вона повернула лише частково, а тому неповернутою є сума основного боргу в розмірі 46000 доларів США. 
Пояснила, що станом на 08.02.2013 року – на дату написання другої розписки, її борг за договором позики від 08.04.2010 року разом із нарахованими відповідачем на цю дату процентами становив 103027 доларів США, існування якого вона підтвердила розпискою від 08.02.2013 року.
Позивачка також підтвердила в судовому засіданні, що оригінали двох розписок від 08.04.2010 року та від 08.02.2013 року відповідач їй повернув, однак, змусив написати розписку від 08.07.2014 року про позику грошей в сумі 150000 доларів США, яких вона насправді від відповідача не отримувала.
При цьому, визнала той факт, що сума неповернутого станом на теперішній час основного боргу за розпискою від 08.04.2010 року становить 46000 доларів США.
У відповіді на відзив відповідача на позовну заяву (а.с.44-45 т.1), позивач ОСОБА_1 , посилаючись на норму частини першої статті 1051 ЦК України, заперечувала реальність договору позики від 08.07.2014 року і уточнила, що в даному випадку мають місце в сукупності дві обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги, звертаючись до суду із вказаним позовом, а саме: за розпискою від 08.07.2014 року кошти не передавались, а така розписка була складена проти справжньої її волі під впливом психічного тиску.
Підтвердженням тієї обставини, що за спірною розпискою від 08.07.2014 року гроші насправді не передавались позивачці, а розписка складалась нею на вимогу відповідача з метою засвідчення існування боргу в розмірі 150000 доларів США, а саме: неповернутої частини позики за розпискою від 08.04.2010 року та нарахованих відповідачем процентами станом на 08.07.2014 року, – є текстова розшифровка звукозапису розмови від 15.04.2016 року, на який посилається сам відповідач, як у суді першої інстанції (а.с.131 т.1), так і в апеляційному суді (а.с. 30-37 т.2), наголошуючи, що написана позивачкою розписка від 08.07.2014 року є визнанням існуючого боргу. Аудіозапис цієї розмови між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було відтворено в судовому засіданні в суді першої інстанції.
Також необхідно зазначити, що у своїх письмових поясненнях, поданих апеляційному суду 05.07.2021 року (а.с.3-6 т.2), відповідач ОСОБА_3 просить змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, погодившись у такий спосіб з позицією протилежної сторони про те, що розписки від 08.02.2013 року та від 08.07.2014 року були написані позивачкою ОСОБА_1 на підтвердження існування боргу перед ним за первинно укладеним між ними договором позики від 08.04.2010 року.
При цьому, необхідно зазначити, що визнання позивачкою боргу перед відповідачем за укладеним договором позики від 08.04.2010 року, шляхом написання розписки про це, не може свідчити про укладення 08.07.2014 року між ними договору позики, оскільки за розпискою від 08.07.2014 року грошові кошти в сумі 150000 доларів США, насправді, позивачці не передавались, що свідчить про неукладеність цього договору, так як для договору позики обов`язковою ознакою є передача грошей (майна) позичальнику.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 8 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим, судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 – 210, 640 ЦК) тощо. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України, встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Таким чином, ураховуючи ту обставину, що грошові кошти за оспорюваним позивачкою договором позики, оформленим розпискою ОСОБА_1 від 08.07.2014 року, в реальності не передавались, що підтверджується дослідженими судом і наведеними вище доказами, тому визнавати такий договір недійсним не потрібно, оскільки не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, відтак, саме з цієї підстави, а не так, як просить відповідач в апеляційній скарзі, необхідно відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 серпня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 08.07.2014 року – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 10 лютого 2023 року. 

Головуючий                                                         С.М. Бойко 

Судді:                                                                 С.М. Копняк 

                                                                А.В. Ніткевич