ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 669/638/22
Провадження № 22-ц/4820/468/23
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Спірідонової Т.В., Талалай О.І.,
секретар судового засідання Дубова М.В.
з участю представника відповідача
розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 669/638/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 листопада 2022 року в складі судді Бараболі Н.С. у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором спадкодавця.
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд
в с т а н о в и в :
У серпні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість у розмірі 8 175 грн 82 коп за кредитним договором № б/н від 27 червня 2006 року.
В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначав, що ОСОБА_3 з метою отримання банківських послуг звернувся до банку та підписав Заяву № б/н від 27 червня 2006 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому було неодноразово збільшено та зменшено. Це підтверджується Довідкою про зміну умов кредит та обслуговування картрахунку, доданою до позовної заяви. Також зазначав, що відповідач при зверненні до банку, підписав Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складають Договір про надання банківських послуг. Отже, банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_3 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Позичальник в свою чергу зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, однак, свої зобов`язання належним чином не виконував, не надавав вчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер, проте на день своєї смерті мав заборгованість перед банком за кредитним договором, розмір якої становить – 8 175 грн 82 коп.
Банк вказував, що спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується даними про місце їх реєстрації, вказані спадкоємці вважаються такими що прийняли спадщину, оскільки заяви про відмову від прийняття спадщини у строк з 18 вересня 2020 року по 18 березня 2020 року ними не подавалися. Тому 21 липня 2021 року банк як кредитор направив претензію до Білогірської державної нотаріальної контори, а 07 вересня 2021 року до спадкоємців позичальника направлено лист-претензію, згідно якої банк пред`явив свої вимоги про стягнення заборгованості, однак відповідачі в добровільному порядку кредитну заборгованість не погасили.
Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
АТ КБ «Приватбанк» не погодилося з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, посилається на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Так на думку апелянта суд не прийняв до уваги, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер, проте на день своєї смерті мав заборгованість перед банком за кредитним договором, розмір якої становить – 8 175 грн 82 коп. Спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копіями їх паспортів та довідкою № 1472 виданою 25 жовтня 2022 року Білогірською селищною радою. Вказані спадкоємці вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки заяви про відмову від прийняття спадщини у строк визначений законом ними не подавалися. Доказів того, що відповідачі не мешкали разом з позичальником за адресою реєстрації на момент відкриття спадщини суду надано не було. Також посилається апелянт, що судом взагалі не з`ясовано обсяг спадкового майна, не досліджено правовий статус будинку де проживав боржник, хто є його власником та чи увійшов цей будинок до спадкового майна, отже судом не з`ясовано всі обставини справи та формально відмовив у задоволенні позову банку. 
Тому АТ КБ «Приватбанк» просив скасувати рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 листопада 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Заслухавши пояснення учасника судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішенню суду зміні з таких підстав.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що 27 серпня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір б/н, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки розмір кредитного ліміту з 250 грн був збільшений максимально до 12 000 грн, а в подальшому зменшений до 0,00грн.
Строк дії кредитного ліміту відповідав строку дії картки, остання з терміном дії до 07/20.
Як вбачається з виписки за договором, ОСОБА_3 користувався кредитними коштами, періодично витрачаючи їх та погашаючи кредитну заборгованість.
ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник ОСОБА_3 помер.
На момент смерті у ОСОБА_3 за розрахунком банку по кредитному договору наявна заборгованість у загальному розмірі 8 175 грн 82 коп, з яких заборгованість за простроченим тілом кредиту – 8 175 грн 82 коп.
Місцем проживання померлого ОСОБА_3 та відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на час смерті ОСОБА_3 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 є дружиною померлого ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 є його сином.
АТ КБ «ПриватБанк», 29 червня 2021 року була направлена претензія кредитора до Білогірської державної нотаріальної контори, у відповідь на яку банку направлено лист № 205/01-16 від 28 липня 2021 року, в якому зазначалось, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , заведена 13 листопада 2020 року, відповідно до вимог кредитора «АТ Державний ощадний банк України» від 11 листопада 2020 року № 120.26-07/74883/2020-22.
Також, банком 25 серпня 2021 року були направлені листи-претензії кредитора на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Свідоцтво про право на спадщину нотаріусом не видавалось.
Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства,а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.ст.1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно ст.ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.ч.1,3,4 ст.1268 ЦК України).
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні.
Тобто в разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Аналіз норм статей 1216,1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.
Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі відповідних норм Закону до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва з вимогами про стягнення заборгованості, в даному випадку за кредитним договором.
Згідно ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.
Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
За загальним правилом у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво, обов`язки померлої особи (боржника) переходять до іншої особи – її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості отриманого ним у спадщину майна.
У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Саме до цього зводиться правовий висновок, який викладений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року (справа №332/2936/16-ц).
Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.
Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Отже цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2019 року (справа №640/6274/16-ц), при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю щодо обсягу, вартості спадкового майна та кола всі спадкоємців.
Згідно довідки Білогірської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області від 25 жовтня 2022 року № 1472, згідно даних по-господарської обліку на день смерті ОСОБА_3 , він був зареєстрований та проживав по АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: дружина – ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_4 , син ОСОБА_1 та теща ОСОБА_5 .
Отже, спадкоємцями першої черга за законом після його смерті є його дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 .
За таких обставин слід дійти висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також ОСОБА_4 як спадкоємці першої черги за законом в силу вимог ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Звертаючись до суду з позовом, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, лише з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , натомість ОСОБА_4 не була залучена до участі в справі в якості відповідача.
Таким чином висновок суду, що позивачем невірно визначено коло всіх спадкоємців померлого ОСОБА_3 підтверджується встановленими обставинами справи.
Однак, вказаний висновок не свідчить про недоведеність позовних вимог, оскільки судом не досліджено всі обставини справи, а саме не перевірено підставність позову з огляду на наявність чи відсутність кредитної заборгованості.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
З врахуванням викладеного слід дійти висновку, що між померлим ОСОБА_3 та банком було укладено договір про надання банківських послуг.
На підтвердження своїх позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, в тому числі і за простроченим тілом банк надав суду: розрахунки заборгованості за кредитним договором станом на 27 червня 2006 року, станом на 30 вересня 2019 року, станом на 30 вересня 2020 року та станом на 06 лютого 2022 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 27 серпня 2007 року, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», виписку по рахунку, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 р. по справі №342/180/17, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Як вбачається із виписки по руху грошових коштів, ОСОБА_3 користувався кредитними коштами, періодично погашаючи кредитну заборгованість. Таким чином, за весь період користування ОСОБА_3 грошовими коштами Банку, ним було використано 101 204 грн 45 коп і вказана сума коштів на час подання позову банку була повернута в повному обсязі.
Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 р. по справі №342/180/17, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви позивач додав Анкету-Заяву від 27 серпня 2007 року, де було визначено базову відсоткову ставку за кредитом - 3% на місяць на залишок заборгованості. 
Але позивач в односторонньому порядку змінював процентну ставку в сторону збільшення і саме з розміру даної ставки було нараховано заборгованість по процентах.
Проте, згідно розрахунків заборгованості наданих позивачем, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами нараховувався банком з 27 серпня 2013 року в розмірі 3 % в місяць або 36% на рік, з 01 січня 2013 року по 01 вересня 2014 року процентну ставку було зменшено до 2,5% в місяць - 30% річних, з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року збільшено до 2,9% в місяць – 34,80% річних, з 01 квітня 2015 року по 30 вересня 2020 року 01 червня 2015 року збільшено до 3,6% в місяць – 43,20% річних.
Таким чином, позивачем починаючи з серпня 2013 року розмір процентної ставки за користування кредитними коштами в односторонньому порядку змінювався в сторону збільшення, а тому заборгованість за процентами нарахована в більшому розмірі ніж 3% в місяць або 36% річних, що не передбачено умовами договору, а тому такий розрахунок в частині збільшення процентної ставки не може бути взятий до уваги судом як належний та допустимий доказ розміру наявності заборгованості позичальника перед банком.
Іншого розрахунку банк суду не надав. 
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді можливість збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитними коштами.
За таких обставин колегія суддів, приходить до висновку, що розмір відсотків за користування кредитними коштами повинен бути розрахований в межах погодженої сторонами процентної ставки до 3% в місяць або 36 % річних та на строк дії картки, як це погоджено сторонами при укладенні кредитного договору. Однак банк не надав суду належного розрахунку заборгованості відповідно до погодженої процентної ставки.
Для здійснення відповідного розрахунку заборгованості, з урахуванням конкретних обставин цієї цивільної справи, відповідно до погодженої процентної ставки необхідні професійні знання у відповідній галузі, тому суд позбавлений можливості самостійно здійснити відповідний розрахунок. 
При цьому, банк не просив суд стягнути заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами, а лише просив стягнути заборгованість за тілом кредиту.
Отже, слід прийти до висновку, що, оскільки позивачем в повному обсязі повернуто кредитні кошти отримані в банку як тіло кредиту, заборгованость по відсоткам до стягнення не заявлялась, позовні вимоги банку щодо наявності заборговнаості спадкодацвя за кредитним договором в цілому є недоведеними належними та допустимими доказами.
В зв`язку з цим встановлення в даному випадку обсягу та вартості спадкового майна не є необхідним при вирішенні даного спору і не може бути підставою для відмови в позові.
На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, не встановив наявність чи відсутність боргу спадкодавця за кредитним договром, а тому за таких обставин в позові слід було відмовити за недоведеністю позовних вимог щодо наявності та розміру боргу спадкодавця перед банком за кредитним договором.
З врахуванням викладеного коленгія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови в позові.
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги на спростування висновків суду першої інстанції про невстановлення обсягу та вартості спадкового майна, кола спадкоємців не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки банком не доведено наявність та розмір боргу спадкодавця за кредитним договором перед банком на день смерті. 
       Крім того, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. 
       В той же час суд першої інстанції послався на те, що такий обов`язок доведення покладено на позивача, що не відповідає нормам ЦПК України та принципу змагальності цивільного процесу.
Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року в справі справа № 669/446/17.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково. 
Рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 листопада 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 березня 2023 року.
Судді                                         А.М.Костенко
Т.В. Спірідонова 
О.Л. Талалай