Постанова
Іменем  України 
21 грудня 2022 року
м. Київ
справа № 263/114/20
провадження № 61-19344св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальний заклад «Міський спортивний комплекс «Азовець»,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за  касаційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13  серпня 2020 року в  складі судді Томіліна О. М. та постанову Донецького апеляційного суду  від  26 листопада 2020 року в  складі колегії суддів: Баркова  В. М., Мироненка І. П., Мальцевої Є. Є. та за касаційною скаргою Комунального закладу «Міський спортивний комплекс «Азовець» на постанову Донецького апеляційного суду від 26 листопада 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  Комунального закладу «Міський спортивний комплекс «Азовець» (далі - КЗ МСК «Азовець») та просив визнати неправомірними і скасувати накази відповідача № 87 від 15 жовтня 2019 року «Про закріплення начальників стадіонів за  стадіонами», № 123-к «Про дисциплінарне стягнення», № 124-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
Позов обґрунтовував тим, що він працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Футбольний клуб «Іллічівець» (далі - ТОВ «ФК «Іллічівець») на посаді завідуючого стадіону імені В. С. Бойка. У зв`язку з прийняттям цього стадіону до складу КЗ МСК «Азовець», з 01 травня 2019 року його переведено на роботу до відповідача на посаду начальника стадіону за безстроковим трудовим договором та визначено йому робоче місце - стадіон імені Володимира Бойка .
У подальшому він створив незалежну професійну спілку працівників, після чого між ним та директором спортивного комплексу виникли неприязні відносини, у зв`язку з чим відповідач без законних підстав, всупереч пункту 3 статті 29 КЗпП України, змінив йому робоче місце на стадіон «Олімп».
06 грудня 2019 року він вийшов на роботу та звернувся до відповідача з  заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції з 09 грудня 2019 року. Однак, у наданні цієї відпустки відповідач відмовив, а наказом від 18 грудня 2019 року звільнив його з роботи у зв`язку із його відсутністю на роботі без  поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня 09 грудня 2019 року.
Вважав звільнення незаконним, оскільки відповідач зобов`язаний був виконати вимоги пункту 18 статті 25 Закону України «Про відпустку» й надати йому відповідну відпустку з 09 грудня 2019 року. До того ж звільнення проведено без попередньої згоди на це профспілкової організації. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13  серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  визначення позивачу робочого місця та звільнення його за прогул проведено відповідачем з дотриманням вимог закону.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Донецького апеляційного суду від 26 листопада 2020 року рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13  серпня 2020 року в частині відмови в скасуванні наказу № 124-к, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про їх задоволення.
Наказ № 124-к від 18 грудня 2019 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 скасовано.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника стадіону КЗ МСК «Азовець» з 18 грудня 2019 року.
Стягнено з КЗ МСК «Азовець» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 95 049,60 грн без урахування податків і обов`язкових платежів.
У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звільнення позивача за прогул 09 грудня 2019 року є незаконним, оскільки позивач подав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з  09  грудня 2019 року на підставі пункту 18 статті 25 Закону України «Про відпустку», законних підстав для відмови в наданні якої відповідач не мав.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У грудні 2020 року КЗ МСК «Азовець» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а  саме: застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року в справі № 6-1412цс17, постановах Верховного Суду від 11 липня 2019 року в справі № 761/39962/16-ц, від 25 вересня 2019 року в справі № 341/1825/16-ц;  відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах; судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що в позивача були відсутні законні підстави для отримання відпустки, про відмову в наданні якої він знав, тому його звільнення за прогул є законним.
У березні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на відсутність висновкуВерховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, просить скасувати рішення cуду першої інстанції та постанову апеляційного суду в  частині відмови в задоволенні його позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів касаційної скарги зазначає, що суди неповно з`ясували обставини справи, зокрема, не врахували, що перед початком роботи відповідач визначив йому робоче місце на стадіоні імені Володимира Бойка і  правових підстав для зміни цього робочого місця після початку роботи не  мав, оскільки відповідно до положень пункту 3 статті 29 КЗпП України робоче місце визначається працівникові саме до початку роботи.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою КЗ МСК «Азовець» та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
23 березня 2021 року справа № 263/114/20 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від02 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 
ОСОБА_1 надіслав відзив на касаційну скаргу КЗ МСК «Азовець», у  якому просить залишити її без задоволення, а КЗ МСК «Азовець» надіслало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить залишити її без задоволення.
Позиція Верховного Суду
Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Установлено, що  позивач працював у ТОВ «ФК «Іллічівець» на посаді завідуючого стадіону імені Володимира Бойка. 
Рішенням Маріупольської міської ради № 7/40-3745 від 21 березня 2019 року вирішено ТОВ «ФК «Іллічівець» передати з балансу, а КЗ МСК «Азовець» прийняти від ТОВ «ФК «Іллічівець» на баланс майно, зокрема, майно стадіону імені Володимира Бойка. 
Наказом КЗ МСК «Азовець» № 29-к від 26 квітня 2019 року   ОСОБА_1 прийнято начальником стадіону на одну ставку за безстроковим трудовим договором з 01 травня 2019 року за переведенням з ТОВ «ФК «Іллічівець».
Наказом КЗ МСК «Азовець» № 87 від 15 жовтня 2019 року «Про закріплення начальників стадіонів за стадіонами» за ОСОБА_1 закріплено стадіон «Олімп», розташований на вулиці Сеченова, 71а, зобов`язано прийняти майно стадіону згідно з актом до 31 жовтня 2019 року та приступити до виконання своїх обов`язків з 01 листопада 2019 року.
Наказом КЗ МСК «Азовець» № 90к від 21 жовтня 2019 року «Про в.о. начальника стадіону», у зв`язку з хворобою начальника стадіону ОСОБА_1 , призначено ОСОБА_3 виконуючим обов`язки начальника стадіону імені Володимира Бойка з 21 жовтня 2019 року на час хвороби ОСОБА_1 . Дію наказу № 87 від 15 жовтня 2019 року «Про закріплення начальників стадіонів за стадіонами» стосовно стадіонів імені Володимира Бойка та «Олімп» виконати протягом п`яти робочих днів після виходу на роботу начальника стадіону ОСОБА_1 .
У зв`язку з невиконанням позивачем посадових обов`язків, зокрема, наказів щодо прийняття майна стадіону «Олімп», наказом КЗ МСК «Азовець» № 123-к від 17 грудня 2019 року йому оголошено догану.   
06 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про надання йому з 09 грудня 2019 року відпустки без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті, з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи.
Письмовою відповіддю КЗ МСК «Азовець» від 09 грудня 2019 року № 344 ОСОБА_1 роз`яснено, що його заява про надання відпустки задоволенню не підлягає.
Згідно з актом щодо результатів службового розслідування від 18 грудня 2019  року, начальник стадіону ОСОБА_1 був відсутній на роботі без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня 09 грудня 2019  року з 08:50 год до 12:00 год та з 13:00 год до 17:00 год, чим допустив порушення трудової дисципліни.
Наказом № 124-к від 18 грудня 2019 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » ОСОБА_1 , начальника стадіону КЗ «МСК «Азовець», звільнено з 18 грудня 2019 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 3 статті 29 КЗпП України до початку роботу за укладеним договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.
Частинами першою, другою статті 32 КЗпП України передбачено, що  переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві в установі, організації або в іншу місцевість хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускаються тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законом.
Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи  посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.
Тлумачення цієї норми права дозволяє зробити висновок, що поняття«переміщення» у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Вона передбачає у  межах спеціальності, кваліфікації чи  посади, обумовленої трудовим договором, зміну: робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи); структурного підрозділу у тій самій місцевості; роботи на іншому механізмі або агрегаті.
Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника.
Таким чином, якщо переведення на іншу роботу пов`язане зі зміною трудових функцій працівника, місця роботи (місцевості), то переміщення в інший структурний підрозділ передбачає збереження обумовленого трудовим договором місця роботи і трудових функцій.
Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і  технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Установивши, що на підставі наказу відповідача № 87 від 15 жовтня 2019 року позивача було переміщено на інше робоче місце на тому ж підприємстві, у тій же місцевості та в межах відповідної посади, при цьому жодна з істотних умов його трудового договору не змінилась, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що такі дії відповідача відповідають вимогам закону і тому підстав для скасування цього наказу немає, як і немає підстав для скасування наказу № 123-к від 17 грудня 2019 року у зв`язку із встановленим фактом невиконання позивачем посадових обов`язків, зокрема, наказів щодо прийняття майна стадіону «Олімп».
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у  статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у  прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Згідно зі статтею 84 КЗпП України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.
Пунктом 18 статті 25 Закону України «Про відпустки» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку працівникам на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції.
Відповідно до статті 1 Закону № 1669-VII період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» (далі - Указ № 405/2014) та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу № 405/2014.
Частиною другою статті 11 Закону № 1669-VII визначено, що дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція до якого включено й місто Маріуполь (пункт 15 Переліку).
З огляде на викладене, оскільки на час виникнення спірних правовідносин Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не приймався, а місто Маріуполь віднесено до населених пунктів, на території яких ця операція проводилася, обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що позивач мав право на надання йому відпустки без збереження заробітної плати на підставі пункту 18 статті 25 Закону України «Про відпустки».
За змістом положень статті 84 КЗпП України та статті 25 Закону України «Про відпустки» власник зобов`язаний надати відпустку без збереження заробітної плати на вимогу працівника.
Час надання відпустки без збереження заробітної плати у певних випадках визначається самим працівником у межах дії обставин, зазначених у статті 25  Закону України «Про відпустки» та надається з дня, про який просить працівник за своїм розсудом.
Подібний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 209/396/18.
Таким чином, установивши, що позивач подав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, на яку за законом мав право, про  що у належний спосіб повідомив роботодавця, який в свою чергу зобов`язаний був на виконання вимог закону надати таку відпуску з дня, про який просив позивач, однак безпідставно цього не зробив, чим порушив права  останнього, суд апеляційної інстанції дійшов правильно вважав, що  відсутність позивача на роботі була обумовлена поважними причинами, у  зв`язку з чим обґрунтовано задовольнив позов в частині поновлення його на  роботі на стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого відповідачем не спростований. 
Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у наведених відповідачем у касаційній скарзі постановах.
Доводи касаційних скарг не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявників з висновками судів та  стосуються переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд  касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та  переоцінювати докази.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатом розгляду касаційних скарг
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційні скарги залишені без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та Комунального закладу «Міський спортивний комплекс «Азовець» залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13  серпня 2020 року в нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову Донецького апеляційного суду від 26 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                            М. Ю. Тітов
                                                                                                            А. Ю. Зайцев
                                                                                                            Є. В. Коротенко