Справа № 757/14505/22-ц                                             Головуючий 1 інстанція- Григоренко І.В.
Провадження № 22-ц/824/3778/2023                              Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
28 лютого 2023 року                                                                                                м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого  судді               Савченка С.І.,
            суддів                                     Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,
за участю секретаря              Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року за заявою представника позивача про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коберник Андрій Миколайович про визнання правочинів недійсними,-
 
в с т а н о в и в:
 
Ухвалою судді Печерського районного суду м.Києва від 02 серпня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коберник А.М. про визнання правочинів недійснимизадоволено заяву позивача та забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вказаної квартири.
Не погоджуючись із ухвалою, відповідач  ОСОБА_1 в особі представника адвоката Євглевського В.О.подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити позивачці ОСОБА_2 у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі,посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права.
Скарга мотивована тим, що згідно описової частини оскаржуваної ухвали позивач просив накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому суд наклав арешт на іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що свідчить про неповне з`ясування судом обставин справи. Судом не з`ясовано наявності у позивача майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову у випадку відмови у позові. Судом не були з`ясовані та встановлені обставини, які передбачені ч.2 ст.149 ЦПК України. Суд дійшов помилкового висновку, що в даному випадку між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи
                                                                        -  2  -
утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки такий висновок не грунтується на доказах цим обставинам, які взагалі не були надані до суду. Судом не були застосовані вимоги норм процесуального права, а саме: п.3 ч.1 ст.154 ЦПК України.
Позивачка ОСОБА_2 та третя особа правом на подання візиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Представник ОСОБА_1 адвокат Євглевський В.О. 22 лютого 2023 року надіслав електронною поштою на офіційну електронну пошту Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи без участі відповідача ОСОБА_1 та його представника. Вказав, що підтримує доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник позивачки ОСОБА_2 адвокатка Атаманюк В.І. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість оскаржуваної ухвали та відсутність підстав для її скасування.
Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коберник А.М.належно повідомлений про час розгляду справи, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що в провадженні Печерського районного суду м.Києва перебуває справа за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними.
Предметом спору є визнання недійсним нотаріально посвідченого заповіту матері сторін ОСОБА_3 від 01 червня 2021 року на користь ОСОБА_1 та визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_4 , укладеного 05 серпня 2021 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 , а також скасування рішення про державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_1 права власності навказану квартиру.
Провадження у справі відкрите ухвалою судді від 22 червня 2022 року.
01 серпня 2022 року позивачка ОСОБА_2  подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 та заборону будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вказаної квартири. Заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову, виходячи з предмету позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову у вказаній справі, адже існує ризик вчинення в подальшому відповідачем як юридичних, так і фактичних дій, спрямованих на відчуження житлового приміщення.
Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи  має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи (ч.2 ст.149 ЦПК).
Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).
Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із
                                                                        -  3  -
заявленими позивачем вимогами. 
Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.
За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст.149 ЦПК України підстав для застосування заходів
                                                                        -  4  -
забезпечення позову. При цьому суд виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки міжсторонами дійсно виник спір та існує ризик відчуження відповідачем майна, яке є предметом спору в даній справі. Накладення арешту є співмірним із заявленими позивачкою вимогами.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам процесуального закону.
При вжитті заходів забезпечення позову судом обгрунтовано враховано як зміст вимог позивачки, які полягають у оспоренні правочинів, так і співмірність вжитих заходів із позовними вимогами та вид забезпечення позову (пункти 3 і 4 постанови Пленуму Верховнонго Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
Доводи апеляційної скарги про те, що згідно описової частини оскаржуваної ухвали позивач просив накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому суд наклав арешт на іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що свідчить про неповне з`ясування судом обставин справи надумані та безпідставні.
Як вище вказувалося предметом спору є визнання недійсним заповіту та договору дарування щодо квартири АДРЕСА_4 . Із поданої позивачкою ОСОБА_2 заяви про забезпечення позову вбачається, що вона просила накласти арешт саме квартиру АДРЕСА_4 . Суд оскаржуваною ухвалою наклав арешт на вказану квартиру, заборонивши вчинення у відношенні квартири будь-яких реєстраційних дій, що відповідає матеріалам справи.
Зазначення у описовій частині оскаржуваної ухвали квартири за адресою: АДРЕСА_2 може свідчити про наявність описки, яка підлагає виправленню, проте няким чином не свідчить про незаконність чи помилковість ухвали.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не були з`ясовані та встановлені обставини, які передбачені ч.2 ст.149 ЦПК України щодо наявності підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, необгрунтовані.
При розгляді справи судом вірно враховано, що міжсторонами виник спір з приводу нерухомого майна у вигляді квартири і існує ризик відчуження його відповідачем як титульним власником, що у свою чергу є підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками і вважає їх правильними.
При цьому апеляційний суд враховує, що позивачка оспорює договір дарування спірної квартири та запотіт з метою набуття спірною квартирою статусу спадкового майна після смерті матері сторін ОСОБА_3 і послідуючого спадкування нею цього майна. Можливе відчуження відповідачем спірної квартири іншим особам, правомірність набуття права на яку оспорює позивачка за умови задоволення її вимог, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення її прав та виконання імовірного рішення на користь позивачки, бо квартира буде належати іншим особам і позивачці доведеться також оспорювати правомірність набуття цими особами прав на квартиру.
Аналогічна правава позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19, де Верховний Суд вказав, що через ризик відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту 1/2  частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. А те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про
                                                                        -  5  -
наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не з`ясовано наявності у позивача майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову у випадку відмови у позові та незастосування вимоги норм процесуального права, а саме: п.3 ч.1 ст.154 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані з наступних міркувань.
Відповідно до ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).
Враховуючи наведене правило процесуального Закону суд має право, втім він не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.
Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені ч.3 ст.154 ЦПК України відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. 
Жодна з наведених обставин судом не була встановлена і докази щодо наявності таких обставин ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції відповідачем подані не були, з огляду на що доводи заявника апеляційний суд визнає необґрунтованими (постанова Верховного Суду від 26 грудня 2018 року справа 369/7793/17).
При цьому апеляційний суд враховує, що відповідач вправі подати окрему заяву до суду першої інстанції про зустрічне забезепечення відповідно її мотивувавши.
Даючи оцінку доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в:
-  6  -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: