Номер провадження: 22-ц/813/8256/22 
Справа № 521/21610/21
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого – Лозко Ю.П. 
суддів:Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пінькової К.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник — адвокат Ніц Анатолій Сергійович
на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2022 року 
у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бардука Миколи Миколайовича, стягувач ОСОБА_1 , щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України
встановив:

20 грудня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просив скасувати постанову державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бардука Миколи Миколайовича від 29 жовтня 2021 року відносно нього, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України у виконавчому провадженні № ВП 65169787, що відкрите за виконавчим листом № 2-6616/10, виданим 23 листопада 2010 року Малиновським районним судом міста Одеси.
Вимоги скарги обґрунтовані такими обставинами.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2010 року у справі № 2-6616/10 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого Законом України “Про державний бюджет” починаючи з 22 липня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
23 листопада 2010 року Малиновським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-6616/10, який стягувач ОСОБА_1 16 квітня 2021 року пред`явила до Другого Малиновського ВДВС у м. Одесі для примусового виконання. 
Починаючи з 01 грудня 2020 року скаржник ОСОБА_2 у добровільному порядку сплачує на користь стягувача ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , в розмірі 4 000 грн. щомісяця. 
Постановою державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бардука М.М. від 29 жовтня 2021 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-6616/10 виданого 23 листопада 2010 року Малиновським районним судом м. Одеси, встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Підставою прийняття державним виконавцем вказаного рішення стало ухилення останнього від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.
З приводу заборгованості зі сплати аліментів та пені, зміни способу стягнення аліментів, поділу спільно придбаного майна подружжя, між стягувачем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_2 виникли спори, що є предметами розгляду певних цивільних справ. 
ОСОБА_2 за професією моряк, 08 грудня 2021 року уклав контракт на роботу за кордоном в зв`язку з чим, 11 грудня 2021 року мав виїхати за межі України, але, рішенням заступника начальника відділу — начальником 3-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби “Бориспіль -1 Окремого контрольно — пропускного пункту “Київ”, капітаном ОСОБА_5 уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону від 11 грудня 2021 року йому було відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України, у зв`язку з наявністю постанови Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 29 жовтня 2021 року ВП №65169767.
ОСОБА_2 посилаючись на те, що наявне обмеження у праві виїзду за межі України порушує його право на працю, оскільки позбавляє можливості реалізувати себе за своєю спеціальністю, що в свою чергу унеможливлює покращення платоспроможності для сплати аліментів просив суд задовольнити вимоги скарги. 
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2022 року скаргу ОСОБА_2 задоволено, визнано неправомірними дії державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бардука Миколи Миколайовича по встановленню тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України та зобов`язано державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бардука Миколу Миколайовича скасувати постанову від 29 жовтня 2021 року по встановленню тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.
В апеляційній скарзі сторона стягувача посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду від 19 липня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його скарги на дії держвиконавця.
За доводами апеляційної скарги незаконність оскаржуваного рішення полягає у тому, що судом не враховано висновки щодо застосування відповідних норм права викладені в постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 2-5795/09, від яких Верховний Суд не відступав, що підтверджується постановою від 01 серпня 2022 року по справі № 344/17406/20, у подібних правовідносинах, зокрема того, що вжиття таких заходів як встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі відповідає меті створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання, і можуть бути застосовані при наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, що прямо передбачено частиною 9 статті 71 Закону України “Про виконавче провадження” і застосування такого заходу, слугує належному захисту прав дітей та сприяє встановленню механізму притягнення до відповідальності осіб за несплату аліментів та ухилення боржника в подальшому від виконання призначеного обов`язку із стягнення за несплату аліментів, зменшенню заборгованості зі сплати аліментів, що скаржниця вважає залишилося поза увагою суду, оскільки заборгованість у виконавчому провадженні № 65169787 також має триваючий характер ( сукупний розмір заборгованості складає більше 9 років), на час вжиття державним виконавцем відповідних обмежень відносно ОСОБА_2 останнім не погашена, а погашення цієї заборгованості здійснювались лише частково, зокрема незначними платежами, що вносились боржником виключно за період з 01 грудня 2020 року по грудень 2021 та не в повному обсязі, а застосована судом правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №331/8536/17 не стосується заборгованості по аліментам, ухвалена за інших фактичних та правових підстав і обставин; скаржниця також вважає помилковими і посилання суду на узагальнення Верховного Суду України від 01 лютого 2013 року судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, оскільки вказане стосувалося п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України “ Про виконавче провадження № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, проте, п.1 ч.9 ст. 71 Закон України “Про виконавче провадження” №1404-VIII від 02 червня 2016 із змінами, внесеними згідно із Законом№ 2475-VIII від 03 липня 2018 є спеціальною нормою права, яка застосовується державним виконавцем при наявності заборгованості зі сплати аліментів,її застосування не залежить від факту ухилення від сплати аліментів, яка була прийнята через п`ять років після зазначеного узагальнення Верховного Суду; також скаржниця вважає невідповідними обставинам справи і висновки суду стосовно неотримання боржником ОСОБА_2 постанов державного виконавця, що містяться у матеріалах виконавчого провадження, а саме, про відкриття виконавчого провадження, розмір витрат ВП від 22 квітня 2021 року, арешт коштів боржника від 22 квітня 2022 року, накладення штрафу від 18 червня 2021 року, у тому числі складеного розрахунку заборгованості по аліментах, оскільки це спростовується супровідними листами щодо направлення цих документів боржнику, а також розпискою представника боржника ОСОБА_2 адвоката — Костинчука В.В. у заяві про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 17 серпня 2021 року, крім того на думку скаржниці ОСОБА_2 порушений строк для подання скарги, оскільки адвокат останнього 17 серпня 2021 року був ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження, отримав ідентифікатор доступу до цих матеріалів в електронному вигляді, був обізнаний про те, що розмір заборгованості зі сплати аліментів перевищує 4 місяці, тому вважає, що боржник повинен був дізнатися про порушення своїх прав раніше 20 грудня 2021 року, але вимогу щодо поновлення пропущеного строку на подання скарги не заявляв, що також не вирішувалось і судом; крім того ОСОБА_2 не надано і доказів щодо надсилання стягувачу та органу державної виконавчої служби копії скарги, котру подано останнім на стадії виконання судового рішення, і про її розгляд стягувач та орган виконавчої служби не повідомлялися.
Правом на відзив на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.
Про дату, час і місце судового розгляду сторони повідомлені належним чином.
Від начальника відділу Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до апеляційного суду надійшла заява в якій просив розглянути справу без їх участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржниці адвоката — Ніц А.С. за доводами апеляційної скарги, представника боржника адвоката — Костинчука В.В., який заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги сторони стягувача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам відповідає.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. 
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).
Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби органи державної виконавчої служби дозволяли, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням пункту 1 статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі факти і обставини справи.
16 квітня 2021 року постановою державного виконавця Другого Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного МУМЮ (м.Одеса) Бардука М.М. відкрито виконавче провадження №65169787 з примусового виконання судового рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2010 року по справі № 2-6616/10, яким  з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 липня 2010, і до 10 червня 2028 року.
Постановою державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бардука М.М. від 29 жовтня 2021 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-6616/10 виданого 23 листопада 2010 року Малиновським районним судом м. Одеси, встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Вказану постанову надіслано сторонам виконавчого провадження до відома та до Державної прикордонної служби України для виконання.
Боржник ОСОБА_2 є моряком.
Рішенням заступника начальника відділу — начальником 3-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби “Бориспіль -1 Окремого контрольно — пропускного пункту “Київ”, капітаном ОСОБА_5 уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону від 11 грудня 2021 року ОСОБА_2 було відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України, у зв`язку з наявністю постанови Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 29 жовтня 2021 року ВП №65169767.
За період з 01 грудня 2020 по грудень 2021 року ОСОБА_2 у добровільному порядку сплачувалися аліменти на користь стягувача ОСОБА_6 шляхом здійснення щомісячних платежів у сумі 4 000 грн на банківську карту останньої.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що  сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частиною 9 статті 71 Закону України “Про виконавче провадження” встановлено особливий порядок дій, метою яких є створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання, який передбачає, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови, зокрема, постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, що передбачено пунктом 1 цієї норми.
Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування до боржника тимчасових обмежень обчислюється з наступного робочого дня після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Виконавець зобов`язаний надіслати таку постанову сторонам ( боржнику та стягувачу) для відмова не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення, яку може бути оскаржено протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів у праві виїзду за межі України.
Разом з цим судом першої інстанції встановлено, що з часу пред`явлення стягувачем ОСОБА_1 виконавчого листа до примусового виконання, державним виконавцем були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження, про розмір витрат ВП від 22 квітня 2021 року, про арешт коштів боржника від 22 квітня 2022 року, про накладення штрафу від 18 червня 2021 року, складений розрахунок заборгованості зі сплати аліментів.
Докази про отримання боржником ОСОБА_2 зазначених вище постанов в матеріалах виконавчого провадження відсутні.
Із матеріалами виконавчого провадження боржник ознайомлений 17 серпня 2021 року.
Із цією скаргою на дії державного виконавця боржник ОСОБА_2 звернувся до суду 20 грудня 2021 року після прийняття державною прикордонною службою України пункту пропуску “Бориспіль” вказаного вище рішення від 11 грудня 2021 року про відмову у перетинанні ним державного кордону на виїзд з України.
Фактичне застосування вказаного заходу примусового виконання судового рішення до боржника здійснюється виконавцем за сукупності таких підстав:
- якщо заборгованість зі сплати аліментів перевищує сукупний розмір відповідних платежів за чотири місяців (в передбачених законом випадках - за три)
- боржник від виконання рішення суду ухиляється
- у боржника наявний паспорта громадянина України для виїзду за кордон
- строк на оскарження боржником відповідної постанови закінчився.
Водночас вказані вище обмеження будуть вважатись такими, що застосовані із дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», зокрема частини дев`ятої статті 71, у разі, коли таке рішення буде вмотивоване державним виконавцем у відповідних постановах належним чином.
Отже при встановленні державним виконавцем наявності заборгованості зі сплати аліментів і того, що її сукупний розмір перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, застосування вказаних обмежень прямо передбачено пунктом 1 частини 9 статті 71 Закону України “Про виконавче провадження”.
Разом з цим, колегія суддів зауважує про таке.
Верховний суд у постанові № 331/8536/17 від 28.10.2020 року, виклав правову позицію, яка полягає у наступному, "тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Зокрема , у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:
У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).
Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).
Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).
Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин."' 
Як убачається із тексту вказаної вище постанови від 29 жовтня 2021 року, державним виконавцем серед іншого зазначено, що після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 квітня 2021 року, у ОСОБА_2 утворилася заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 29 жовтня 2021 року за період з 01 квітня 2011 по 01 жовтня 2021 року в сумі 242817,87 грн, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, яке підлягає примусовому виконанню, тому прийняв рішення про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до погашення цієї заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Вказані обмеження, що встановлені державним виконавцем боржнику ОСОБА_2  не є такими, що застосовані із дотриманням вимог  ч. 9 статті 71 ЗУ “Про виконавче провадження”, і таке  рішення невмотивовано державним виконавцем належним чином оскільки, як  встановлено судом, стягувачем ОСОБА_1  лише у квітні 2021 року пред`явлено до Другого Малиновського  ВДВС у м. Одесі для примусового виконання виконавчий лист № 2-6616/10, виданого Малиновським районним судом м. Одеси  23 листопада 2010 року та на підставі чого 16 квітня 2021 року державним виконавцем було відкрите виконавче провадження з примусового виконання цього виконавчого документа, після чого   виконавцем  був обчислений розмір заборгованості зі сплати аліментів, сума якої склала 242817,87 грн за вказаний вище період, який на час винесення  постанови від 29 жовтня 2021 року  становив  більше 10 років, тобто ця заборгованість виникла за минулий період, що передував часу пред`явлення стягувачем ОСОБА_1   виконавчого листа до виконання, та винесенню постанови про відкриття виконавчого провадження, що не свідчить про винні дії боржника пов`язані із його ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, і наявної заборгованості зі сплати аліментів в розумінні положень п.1 ч.9 статті 71 ЗУ “Про виконавче провадження”.
Окрім того, колегія суддів зауважує, що ураховуючи професійну діяльність боржника ОСОБА_2 вжиття такого заходу як встановлення останньому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не слугуватиме належному захисту прав малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на належне утримання та не сприятиме належному виконанню боржником обов`язку, що також вірно враховано судом під час вирішення цієї справи.
Отже колегія суддів вважає вірними висновки суду про задоволення вимог скарги боржника ОСОБА_2 .
       Доказів які б спростували правильні висновки суду стороною скаржника не надано.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, та переоцінки доказів, без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку.
Посилання у скарзі на висновки Верховного Суду викладені у постановах від 29 липня 2021 року у справі №2-5795/09, від 01 серпня 2022 у справі №344/17406/20 колегія суддів не приймає, оскільки висновки викладені у цих постановах ухвалені за інших фактичних обставин, є результатами перегляду справ за певними доводами касаційних скарг.
Доводи апеляційної скарги щодо пропуску боржником строку на подання цієї скарги на дії державного виконавця та неповідомлення стягувача про її розгляд спростовуються наявними у справі матеріалами. 
Підсумовуючи наведене вище колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вказаних вище вимог, підстав для її скасування з мотивів, наведених у скарзі не має.
За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Окрім наведеного вище колегія суддів вважає за потрібне зазначити про те, що Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені по аліментах відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено, звільнено ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментах за період з квітня 2011 по квітень 2021 року.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Дата складення повної постанови - 29 грудня 2022 року.

Головуючий  Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова