ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року	Львів	Справа № 380/11292/22 пров. № А/857/17465/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів – Онишкевича Т.В., Шинкар Т. І.,
за участі секретаря судового засідання – Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року, ухвалене головуючим суддею Мартинюком В.Я. о 10:54 год у м. Львові, у справі №  380/11292/22 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області  про визнання протиправною і скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу,

                                                    В С Т А Н О В И В:

ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №334876 від 13.07.2022 року.
Позовна заява обґрунтована тим, що відповідач порушив строк накладення адміністративного стягнення та не повідомив позивача про розгляд справи. Зазначив позивач, що ним не допущено порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, а постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №334876 від 13.07.2022 року винесена безпідставно, оскільки у позивача були наявні усі необхідні документи, зокрема, картка водія, а транспортний засіб Volvo FH420 обладнаний цифровим тахографом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року позов задоволено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, а також не досліджено всіх обставин, що мають значення для справи.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивачем надано до суду документи, які не були ним пред`явлені під час перевірки. Зазначає, що позивач мав реальну можливість бути присутнім при розгляді справи та надати свої зауваження, клопотання та пояснення, проте таким правом не скористався. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про неповідомлення позивача про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, оскільки факт надсилання повідомлення-запрошення про розгляд адміністративної справи підтверджується списком №5363 рекомендованих поштових відправлень. Крім того, зазначає, що порушення строку розгляду справи про накладення адміністративно-господарських санкцій не може бути самостійною підставою для визнання протиправною постанови, якщо при цьому дотримано строк застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених частиною 1 статті 250 Господарського кодексу України.  
Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив щодо її доводів та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
В судове засідання з апеляційного розгляду справи учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд справи здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відділом державного нагляду (контролю) у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м.Севастополі 07.02.2022 року під час перевірки транспортного засобу марки VOLVO, номерний знак НОМЕР_1 , серія та номер свідоцтва про реєстрацію  НОМЕР_2 , що належить позивачу, складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №325747, яким встановлено порушення позивачем, як водієм, Наказу МТЗУ №385 від 24.06.2010 року, а саме, неоформлення листка щоденної реєстрації режиму праці та відпочинку за 07.02.2022 року, у тому числі, порушення, відповідальність за яке передбачена  абзацом 3 ч.1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»  - перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених у  ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме, листка щоденної реєстрації режимів праці та відпочинку за 07.02.2022 року (роздруківки з цифрового тахографа).
В матеріалах справи наявний лист-повідомлення відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області №17716/33/24-22 від 22.06.2022 року ФОП ОСОБА_1 про розгляд матеріалів справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, в якому вказано про розгляд справи 13.07.2022 року з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. за адресою: Львівська область, м. Городок, вул. Львівська, 659А/2( а.с.36 ).
Постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу, складеною відділом державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті №334876 від 13.07.2022 року, у зв`язку із допущенням порушення законодавства про автомобільний транспорт (перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.39 та 48), відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1  ст.60 ЗУ «Про автомобільний транспорт»  на позивача накладено адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн.
Листом №20907/33/24-22 від 15.07.2022 року відповідач повідомив позивача про застосування ним адміністративно-господарського штрафу, передбаченого згаданою постановою.
Не погодившись із застосуванням до нього адміністративно-господарського штрафу позивач звернувся з   позовом до адміністративного суду.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова не відповідає критерію правомірності. Відповідачем не доведено, що при проведенні перевірки у позивача були відсутні документи, передбачені для водія, що перевозить вантажі чи пасажирів, Інструкцією №385 та Положенням №340. Зазначено, що оскаржувана постанова винесена поза межами спеціального строку розгляду справи, встановленого Порядком №1567. Судом не взяті до уваги доводи позивача про неповідомлення його про розгляд справи, оскільки вони не впливають на правомірність оскаржуваної постанови.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення  суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Частиною 2  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень визначено  Законом України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт»  (далі  Закон № 2344-III).
Статтею 2 Закону №2344-III  визначено, що законодавство про автомобільний транспорт складається із цього  Закону,  законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.
Відповідно до  ст.1 Закону № 2344-III  автомобільний перевізник  фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; автомобільний самозайнятий перевізник - це фізична особа - суб`єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.
Абзацом 3 частини 1  статті 60 Закону №2344-ІІІ  встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями  39  і  48  цього  Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, суб`єктом відповідальності, передбаченої  статтею 60 Закону №2344-ІІІ, є саме автомобільний перевізник.
Відповідно до ст. 18 Закону №2344-ІІІ з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.
Статтею 48 Закону №2344-ІІІ  передбачено перелік обов`язкових документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення. Для водія юридичної особи, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, є: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством України.
Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої  Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010  (далі -  Інструкція № 385), пунктом 1.4 якої передбачено, що контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.
Положеннями пункту 3.3  Інструкції № 385  передбачено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.
Відповідно до пунктів 2.5  Інструкції № 385  повірку тахографів здійснюють повірочні лабораторії, які уповноважені на проведення повірки тахографів відповідно до Закону України  «Про метрологію та метрологічну діяльність». Пункти сервісу тахографів виконують перевірку та адаптацію тахографів до транспортних засобів відповідно до вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення періодично кожні два роки, а також у разі: установлення або заміни тахографа; ремонту тахографа; зміни типу розмірів пневматичних шин автомобільного транспортного засобу; якщо під час технічного обслуговування або ремонту автомобільного транспортного засобу відбулося пошкодження таблички тахографа або пломб, накладених на його складові, під час установлення або адаптації або у разі зміни конструкції автотранспортного засобу, що може вплинути на роботу тахографа.
Згідно пункту 2.7  Інструкції № 385, за результатами перевірки та адаптування тахографа до транспортного засобу ПСТ оформлює у двох примірниках протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу за формою, наведеною в додатку 5. Бланк протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу роздруковується відповідальною особою ПСТ на папері формату А4 (210x297 мм) щільністю 100 г/кв.м або більше. Не допускається робити закреслення чи виправлення відомостей, які заносяться до протоколу, а також внесення додаткових записів після того, як протокол підписано та поставлено печатку відповідальної особи ПСТ. У графах, які не заповнюються під час складання протоколу, проставляються прочерки. ПСТ надає один примірник зазначеного протоколу перевізнику, а другий залишає собі і зберігає разом з тахокартою або у разі цифрового тахографа - з роздруківкою та електронними файлами, що підтверджують достовірність наведених у протоколі даних. Протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу зберігають протягом трьох років з дати проведення робіт.
Відповідно до п. 3.3.  Інструкції № 385  водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, повинен мати при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.
Пунктами 3.5., 3.6  Інструкції № 385  передбачено, що перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії. Перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.
Разом з тим, відповідно до п.6.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого  Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010 року, передбачено, що водій, який керує транспортним засобом не обладнаним тахографом, веде індивідуальну контрольну книгу згідно додатку 3.
Таким чином, з аналізу наведених норм слід зробити висновок, що суб`єктом відповідальності, передбаченої  статтею 60 Закону №2344-ІІІ, є автомобільний перевізник, а для наявності порушення вимог п. 3.3.  Інструкції № 385 слід встановити відсутність у водія як заповненої тахокарти, так і відсутність картки водія чи роздруківки даних роботи тахографа.
Як вбачається із акта перевірки №325747394, водієм ОСОБА_1 не оформлений листок щоденної реєстрації режимів праці та відпочинку (роздруківка з цифрового тахографа) за 07.02.2022. 
Відсутність у водія ОСОБА_1 альтернативних доказів на підтвердження дотримання режиму праці та відпочинку водія, передбачених п. 3.3.  Інструкції № 385 (картки водія чи заповненої тахокарти) актом не встановлено.
Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що даний акт перевірки не підписувався водієм.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що під час здійснення перевірки позивача в автомобілі VOLVO FH420, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був встановлений тахограф. Вказане підтверджується Протоколом перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу ідентифікаційний номер НОМЕР_3 від 16.12.2021 року та сторонами не заперечується. Окрім того, в матеріалах справи наявна також картка водія ОСОБА_1 .
Колегія суддів наголошує, що в адміністративному процесі тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі, тому погоджується з судом першої інстанції, що наявні у водія документи у повній мірі відповідають вимогам п.6.1 Положення №340 та  п.3.3 Інструкції №385  та дають йому право здійснювати перевезення, а відповідачем не доведено, що при проведенні перевірки у позивача були відсутні протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також картка водія.
Також слід звернути увагу, що у акті проведення перевірки встановлено неоформлення водієм листка щоденної реєстрації режимів праці та відпочинку, але документ з такою назвою п.3.3 Інструкції №385 не передбачений.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що позивач був повідомлений про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, оскільки судом першої інстанції дано їм оцінку у рішенні, а обставини розгляду справи про застосування до позивача штрафу без його участі не стали підставою для скасування оскаржуваної постанови про застосування штрафу.
Разом з тим, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про винесення постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу поза межами двохмісячного строку розгляду справи про порушення, але зазначає, що ці обставини суд першої інстанції не вважав такими, що становлять підстави для висновку про неправомірність оскаржуваної постанови.  
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №334876 від 13.07.2022 року у зв`язку з недоведеністю факту вчиненого позивачем порушення, відповідальність за яке передбачена  абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Суд апеляційної інстанції при мотивуванні постанови також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування немає.
З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої  статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України  розподіл судових витрат судом не змінюється.
Керуючись ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у справі №  380/11292/22 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 31 березня 2023 року