Постанова
Іменем України
 
13 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 341/1976/15-ц
 
провадження № 61-313св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб?єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий Олег Васильович,
заінтересована особа - Служба у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2021 року у складі судді Мергеля М. Р. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду 
від 14 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого О. В., заінтересована особа - Служба у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківської області.
 
Скарга мотивована тим, що у приватного виконавця Безрукого О. Б. на примусовому виконанні знаходиться виконавчий лист № 341/1976/15-ц, виданий 20 січня 2020 року Галицьким районним судом, про стягнення 
з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 308 915,77 грн заборгованості за кредитним договором. Приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий О. В. повідомив його про намір звернення стягнення на домоволодіння та земельну ділянку боржника за адресою: АДРЕСА_1 , які були передані в іпотеку на підставі договору іпотеки від 20 березня 2008 року. 
 
09 вересня 2021 року приватний виконавець Безрукий О. В. у межах виконавчого провадження № 61571304 склав постанову про опис та арешт домоволодіння і земельної ділянки боржника ОСОБА_1 за адресою: 
АДРЕСА_1 . Разом з тим не враховано, що іпотечне майно є спільною сумісною власністю його та дружини, оскільки набуте в шлюбі, проте згоди на передання майна в іпотеку дружина не надавала. Приватний виконавець спершу зобов`язаний був вирішити питання про виділення частки боржника будинковолодіння, яке перебуває у спільній сумісній власності 
ОСОБА_1 та його дружини. Договір іпотеки укладений з порушеннями норм цивільного законодавства без урахування прав дитини, зареєстрованої в будинку; постанова про опис та арешт майна складена без попереднього отримання дозволу органу опіки і піклування, оскільки у вказаній квартирі проживає неповнолітня дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Приватний виконавець не мав права звертати стягнення на предмет іпотеки у межах виконавчого провадження № 61571304 про стягнення кредитної заборгованості за кредитом у той час, коли діяла постанова від 20 січня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 27601838 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
ОСОБА_1 просив визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого О. В. при виконанні виконавчого провадження 
№ 61571304 незаконними та визнати незаконною і скасувати постанову приватного виконавця Безрукого О. В. про опис та арешт майна (коштів) боржника від 09 вересня 2021 року.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2021 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, у задоволенні скарги відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із безпідставності доводів скарги щодо неможливості здійснювати відповідні дії у межах виконавчого провадження № 61571304 про стягнення кредитної заборгованості за кредитом у той час, коли діяла постанова від 
20 січня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 27601838 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Боржник з моменту набрання законної сили судовими рішеннями, які є обов`язковими до виконання, про звернення стягнення на будинковолодіння та стягнення кредитної заборгованості ніяких заходів на погашення заборгованості не вжив, доказів виконання остаточних судових рішень не надав. Положення статті 451 ЦПК України дають підстави для висновку, що для встановлення дій і рішення приватного виконавця неправомірними потрібно одночасно встановити порушення прав заявника та порушення приватним виконавцем закону. Під час розгляду скарги ОСОБА_1 суд жодної з двох обов`язкових умов не встановив.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
03 січня 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2021 року та постановуІвано-Франківського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року й ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що приватний виконавець не мав права звертати стягнення на предмет іпотеки без відповідного рішення суду або виконавчого напису нотаріуса. Приватний виконавець без виділення частки боржника ОСОБА_1 в натурі у праві спільної сумісної власності майна подружжя - домоволодіння та земельної ділянки за адресою: 
АДРЕСА_1 , не мав права складати постанову про опис та арешт усього спільного майна подружжя.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Галицького районного суду Івано-Франківської області.
 
15 червня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи 
 
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 08 червня 1996 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.
 
Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано 27 лютого 2008 року на праві приватної власності домоволодіння по АДРЕСА_1 .
 
18 березня 2008 року між ПАТ «Промінвестбанк» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 316, згідно з яким банк надав відповідачу кредит у розмірі 300 000,00 грн зі сплатою відсотків згідно з умовами договору та за графіком погашення кредиту.
 
На забезпечення кредитного договору від 18 березня 2008 року № 316 домоволодіння на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 передав в іпотеку ЗАТ «АК Промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», на підставі іпотечного договору від 20 березня 2008 року.
 
25 січня 2010 року у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору 
від 18 березня 2008 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2010 року (справа № 2-204/2010) указаний позов задоволено.
 
У листопаді 2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 341/1976/15-ц).
 
Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Стягнено 
з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором у розмірі 483 579,41 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» відсотків та загальної суми заборгованості за кредитним договором від 18 березня 
2008 року № 316 змінено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 165 065,15 грн відсотків станом на 01 жовтня 2015 року, а всього стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 437 765,15 грн заборгованості за кредитним договором. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.  
 
Постановою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2017 рокув частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за відсотками скасовано.
 
Позов ТОВ «Кредитні ініціативи» в цій частині задоволено частково.
 
Стягнено з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 36 215,77 грн заборгованості за відсотками.
 
В іншій частині рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2017 року залишено без змін.
 
Змінено розподіл судових витрат.
 
09 вересня 2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого О. В. відкрито виконавче провадження 
№ 61571304 на підставі виконавчого листа у справі № 341/1976/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 308 915,77 грн.
 
Постановою приватного виконавця Безрукого О. В. про опис та арешт майна (коштів) боржника від 09 вересня 2021 року № 61571304 описано та накладено арешт на будинковолодіння на АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_1 .
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
 
Статтею 129-1 Конституції Українивизначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
 
Відповідно до статті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі - в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, 
а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно із статтею 447 ЦПК Українисторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
 
Згідно з частиною другою статті 451 ЦПК Україниу разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
 
У статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені права та обов`язки державного виконавця.
 
Зокрема, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно 
і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі, якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
 
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів 
у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (частина перша статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списання коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника державний виконавець виносить постанову (частина перша статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Відповідно до частини п`ятої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майна боржника остаточно визначається виконавцем.
 
Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
 
Відповідно до частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
 
Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановив, що дії приватного виконавця під час виконання рішення суду у цій справі відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження», 
та зробив правильний висновок про відмову в задоволенні скарги, оскільки опис та арешт майна боржника як стадія виконання судового рішення направлені виключно на забезпечення збереження відповідного майна іпотекодержателя та гарантій стягувача щодо невідворотності виконання остаточного судового рішення. Факт проживання та реєстрації у відповідному будинку неповнолітньої дитини жодним чином не спростовує правомірність дій приватного виконавця з опису й арешту майна, оскільки такі дії та постанова не порушують прав дитини на користування житлом.
 
Аргументи заявника щодо неможливості здійснювати відповідні дії у межах виконавчого провадження № 61571304 про стягнення кредитної заборгованості за кредитом у той час, коли діяла постанова від 20 січня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 27601838 про звернення стягнення на предмет іпотеки, є безпідставними, оскільки наявність судового рішення про стягнення 
з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки 
у спосіб, передбачений законодавством. У разі виконання одного з судових рішень про стягнення заборгованості або про звернення стягнення на предмет іпотеки основне зобов`язання може бути припиненим. Якщо ж це станеться, то боржник може звернутися до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, з тих підстав, що боргу вже не існує, але є ще один виконавчий документ, який стосується стягнення коштів або звернення стягнення на майно в рахунок погашення того ж самого погашеного боргу.
 
Такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 
18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 провадження № 12-117гс18).
 
У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
 
З огляду на те що дружина скаржника не є стороною виконавчого провадження, її права та інтереси не можуть бути захищені у порядку судового контролю за виконанням судових рішень (розділ VII ЦПК України), суд вважає необґрунтованими доводи скарги в частині порушення прав третьої особи як співвласника описаного й арештованого будинковолодіння під час оскаржуваних дій та прийняття постанови приватним виконавцем
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до необхідності переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки 
з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 
§ 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстав для скасування судових рішень немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
Ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від14 грудня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. М. Коротун

А. Ю. Зайцев

М. Є. Червинська