ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2000/23 Справа № 932/3359/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І.А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.
суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,
секретар судового засідання - Драгомерецька А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И В : 

У червні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк “ПриватБанк” звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення кредитної заборгованості.
Позовні вимоги Банку мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 05 липня 2012 року ОСОБА_4 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, розмір якого було збільшено до 8 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_4 підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява № б/н від 05 липня 2012 року разом із запропонованими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом ОСОБА_4 у заяві. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі, визначеному Договором. Позичальник умови договору належним чином не виконав, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 8687,45 грн., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 8364,64 грн.; заборгованості за простроченими відсотками – 322,81 грн.. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 – помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживали разом з ОСОБА_4 на момент смерті, а отже в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України останні вважаються такими, що прийняли спадщину. Позивач звернувся до Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори із претензією кредитора, яка була направлена до Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори, та надано відповідь. Позивач вважає, що зобов`язання відносно померлої особи припиняються лише тоді, коли таке зобов`язання не може бути виконано іншою особою, зокрема, близьким родичем померлого. Оскільки відповідачі були зареєстровані і постійно проживали за однією адресою зі спадкодавцем, позивач вважає, що вони повинен відповідати за зобов`язаннями померлого та сплати борг банку.
Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № б/н від 05 липня 2012 року у розмірі 8 687,45 грн. та судовий збір.
Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк”.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено факт спільного проживання із спадкодавцем на момент його смерті. При цьому суд зазначив, що наявність відмітки у паспорті про реєстрацію місця проживання не є беззаперечним доказом того, що відповідачі проживали зі спадкодавцем, оскільки останні можуть мешкати в іншому місці тимчасово, періодично.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк “ПриватБанк”, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 05 липня 2012 року позичальник ОСОБА_4 підписав заяву, яка у відповідності до ст. 634 ЦУ України за своєю правовою природою є змішаним договором і містить у собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Апелянт зазначає, що оскільки позичальник помер, то спадкоємці повинні відповідати по зобов`язанням спадкодавця. Матеріали справи містять докази того, що на момент смерті позичальника відповідачі проживали разом зі спадкодавцем, а тому в силу закону прийняли спадщину, до якої, у тому числі, входять кредитні зобов`язання померлого.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у позові, виходячи з наступного. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк”, суд першої інстанції виходив з того, що  позивачем не доведено факт спільного проживання із спадкодавцем на момент його смерті. При цьому суд зазначив, що наявність відмітки у паспорті про реєстрацію місця проживання не є беззаперечним доказом того, що відповідачі проживали зі спадкодавцем, оскільки останні можуть мешкати в іншому місці тимчасово, періодично.
Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, однак не може погодитись з правовим обґрунтуванням відмови у позові, виходячи з наступного. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, умови кредитування.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Так, в позовній заяві Банк посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 05 липня 2012 року року позичальник  ОСОБА_4 отримав кредит.
Разом з позовною заявою АТ КБ “ПриватБанк” надав розрахунок заборгованості за договором б/н від 05 липня 2012 року, тоді як даний договір в матеріалах справи відсутній. 
В матеріалах справи міститься Анкета-Заява  ОСОБА_4 від 05 липня 2012 року, з якої вбачається, що останній отримав зарплатну картку, а не кредитну, а тому, колегія суддів приходить до висновку, що між банком та  ОСОБА_4 не було укладено у належній формі кредитного договору та не доведено факту отримання спадкодавцем кредитних коштів.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Загальні правила пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців визначається нормами ст. 1281 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Обов`язок задовольнити вимогу повернути заборгованість, яка на думку банку виникла внаслідок неповернення позичальником боргу за кредитним договором згідно зі ст.1219 ЦК України не є таким, що нерозривно пов`язаний з особою спадкодавця, а тому відповідно до вимог чинного ЦК України з його смертю цей обов`язок не припинився і спадкується його спадкоємцями, тобто є таким, що входить до складу спадщини.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї.
Дослідивши зібрані у справі докази окремо й в їх сукупності, а також встановивши, що між банком та  ОСОБА_4 не було укладено у належній формі кредитного договору, оскільки жоден із наданих позивачем документів не містить підтвердження факту надання йому кредитних коштів, - колегія суддів не знаходить правових підстав покладення на відповідачів кредитних зобов`язань спадкодавця.
Оскаржуване рішення з наведених вище підстав підлягає зміні в частині правової підстави відмови у задоволенні позовних вимог Банку в редакції цієї постанови.
Доводи апеляційної скарги про те, що 05 липня 2012 року позичальник ОСОБА_4 підписав заяву, яка у відповідності до ст. 634 ЦУ України за своєю правовою природою є змішаним договором і містить у собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору, а також те, що оскільки позичальник помер, то спадкоємці повинні відповідати по зобов`язанням спадкодавця, колегія суддів вважає необґрунтованими, безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказів того, що 05 липня 2012 року  ОСОБА_4 надавались кредитні кошти, Банком ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було. 
При цьому, колегія суддів не може взяти до уваги копію Довідки про умови кредитування, та виписку по рахунку, так як вказані документи містять посилання на старт карткового рахунку 30 жовтня 2012 року, тоді як Банк в позові посилається на укладення кредитного договору 05 липня 2012 року.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. 
Зважаючи, що позивачем є юридична особа – банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних Банку в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В : 

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” - залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року - змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк”, виклавши їх в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складений  16 березня 2023 року.

Головуючий суддя А.П. Барильська

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко