Дата документу 26.12.2022 Справа № 335/326/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 335/326/22                                        Головуючий у 1 інстанції: Алєксєєнко А.Б.
№ 22-ц/807/1871/22                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Латипової Анастасії Олегівни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку,
ВСТАНОВИВ

В січні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він працює на посаді диспетчера оперативно - диспетчерської служби ПАТ «Запоріжжяобленерго».
17.12.2018 ОСОБА_1 уклав Контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу, відповідно до якого проходив військову службу у ЗСУ протягом 3 (трьох) років.
Па підставі викладеного, ОСОБА_1 був звільнений від виконання посадових обов`язків у ПАТ «Запоріжжяобленерго» у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку з 17.12.2018.
З 07.05.2021 ОСОБА_1 знову став до виконання посадових обов`язків у ПАТ «Запоріжжяобленерго».
Протягом проходження військової служби за ОСОБА_1 зберігалися місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві. Так, протягом 2018-2021 років ОСОБА_1 виплачувався середній заробіток, що вираховувався відповідно шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передують події, робочі дні за число відпрацьованих годин.
Згідно розрахунку ПАТ «Запоріжжяобленерго» за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 при розрахунку заробітної плати середньоденний заробіток склав 756,28 грн., а починаючи з 2020 року, у зв`язку з переходом ПАТ «Запоріжжяобленерго» на погодинну оплату праці - 94, 60242 грн.
За період з 01.05.2019 по 30.11.2020 ОСОБА_1 виплачувався середній заробіток без врахування коефіцієнту підвищення посадового окладу. 
Так, з 01.01.2019 посадовий оклад ОСОБА_1 становив – 11 850,00 грн., з 01.05.2019 – 12 440,00 грн., з 01.01.2020 – 13 310,00 грн., з 01.09.2020 – 13 840,00 грн.
Разом з цим, ОСОБА_1 виплачувався середній заробіток без коригування його розміру в сторону підвищення, у зв`язку з підвищенням посадового окладу.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, стягнути з відповідача недоплачений середній заробіток за період з 01.05.2019 по 30.11.2020, який відповідно до наданого розрахунку становить 12 967,63 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Латипової А.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. У відзиві зазначав, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано врахував всі обставини справи та ухвалив законне рішення суду. З цих підстав просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 374, 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Рішення районного суду мотивоване тим, що нарахування позивачу середньої заробітної плати проводилося роботодавцем відповідно до вимог пункту 2 Розділу ІІ Порядку № 100. При цьому суд врахував відомості товариства щодо кредиторської заборгованості, а також дані, які свідчили про фінансову неспроможність ПАТ «Запоріжжяобленерго» у спірний період коригувати заробітну плату працівників, що не суперечить положенням пункту 10 Порядку № 100, згідно з яким на госпрозрахункових підприємствах коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 та визнається відповідачем.

17.12.2018 ОСОБА_1 уклав Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу, відповідно до якого ОСОБА_1 проходив військову службу у ЗСУ протягом 3 (трьох) років та був звільнений з військової служби 07.05.2021, що підтверджується копією Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу від 17.12.2018 та витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 №107 від 07.05.2021 та визнається відповідачем.

За період проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України за ним зберігалося робоче місце, посада та середній заробіток, який було розраховано з урахуванням його посадового окладу, який він отримував до того, як почав проходити військову службу у ВСУ.

Положеннями ст.115 КЗпП України встановлено обов`язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Зі справи вбачається, що згідно наказу №о545-5к від 07.02.2019, починаючи з 17.12.2018 ОСОБА_1 , таб.№312032 звільнений від виконання посадових обов`язків на час прийняття на військову службу за контрактом зі збереженням середнього заробітку. Порядок розрахунку середнього заробітку затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 згідно якого середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передують події робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), таким чином середній заробіток розраховується з доходів за жовтень і листопад 2018 року, і складає: середньоденний заробіток склав 756,28 грн., а починаючи з 2020 року, у зв`язку з переходом ПАТ «Запоріжжяобленерго» на погодинну оплату праці - 94, 60242 грн.

Позивач звернувся з позовними вимогами щодо стягнення недоплаченого середнього заробітку позивача з урахуванням коригування середнього заробітку, в той час коли посадовий оклад позивача було підвищено, на коефіцієнт підвищення, як це передбачено п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100.

Відповідно до п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, який був виключено на підставі Постанови КМ N 1213 від 09.12.2020, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

У постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі 6-234цс14 наведено правовий висновок про те, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, а зменшення коефіцієнта підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві провадиться відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах). Таке рішення приймається органом підприємства, відповідно до повноважень, встановлених статутом підприємства.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 212/1268/13-ц (провадження № 61-13969св18) зроблено висновок про те, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства, відповідно до повноважень, встановлених його статутом. Отже, чинним законодавством передбачено право підприємства визначати розмір коефіцієнта коригування для встановлення середньої заробітної плати при підвищенні тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, а тому відповідач, як госпрозрахункове підприємство, з урахуванням фінансових можливостей правомірно здійснив коригування заробітної плати в межах фінансових можливостей підприємства.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження скрутного матеріального становища представником відповідача було надано копію висновку експерта №123/124-20 від 30.01.2020 з якого вбачається, що у ПАТ «Запоріжжяобленерго» станом на 31.12.2018 та 30.09.2019 наявні ознаки критичної неплатоспроможності; копію довідки щодо податкового боргу ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 15.01.2020 №003-46/4, з якої вбачається, що станом на 15.01.2020 ПАТ «Запоріжжяобленерго» має податковий борг у розмірі 1103,7 млн. гривень; копію довідки щодо кредиторської заборгованості ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 15.01.2020 №Сз003-46/886, з якої вбачається, що станом на 31.12.2019 ПАТ «Запоріжжяобленерго» має кредиторську заборгованість перед ДП «Енергоринок» у розмірі 412,4 млн. гривень; копію довідки щодо податкового боргу ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 09.06.2020 №003-46/72, з якої вбачається, що станом на 09.06.2020 ПАТ «Запоріжжяобленерго» має податковий борг у розмірі 1124,1 млн. гривень; копію довідки щодо кредиторської заборгованості ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 09.06.2020 №003-46/71, з якої вбачається, що станом на 31.05.2020 ПАТ «Запоріжжяобленерго» має кредиторську заборгованість перед ДП «Енергоринок» у розмірі 412,4 млн. гривень; копію довідки щодо податкового боргу ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 21.09.2021 №003-46/182, з якої вбачається, що станом на 01.09.2021 ПАТ «Запоріжжяобленерго» має податковий борг у розмірі 1119,1 млн. гривень.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається. 

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі адвоката Латипової Анастасії Олегівни залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2022 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2022 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков