КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                         _____________________________________
Справа  №757/28375/21-ц
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4026/2022
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:      
                                    судді-доповідача              Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                      при секретарі                     Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Курочкіна Олександра Олександровича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 9 грудня 2021 року (суддя Литвинова І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Альта капітал», третя особа: Київська міська прокуратура про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків його недійсності, визнання недійсним договору іпотеки, 
встановив:
 
у травні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору №06/06-30П про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту від 6 червня 2018 року з додатковими угодами, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Альта капітал» та нею, про застосування наслідків недійсності правочину; про визнання недійсним договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р.О. 6 червня 2018 року, зареєстрований у реєстрі №1527, з додатковими угодами, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Альта капітал» та нею, про припинення обтяження речових прав, накладених на підставі іпотечного договору; про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 6 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрющенко Л.М., зареєстрований у реєстрі №1528, з додатковими угодами, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Альта капітал» та нею, про стягнення судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 6 червня 2018 року між нею та відповідачем укладений договір №06/06-30П про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, на підставі якого вона отримала кредит у розмірі 7 842 000грн, проте, згідно з умовами договору повинна здійснити повернення суми коштів еквівалентну 300 000 доларам США за курсом на момент повернення коштів зі сплатою процентів, які можуть збільшуватися в залежності від курсової різниці долару США на момент отримання коштів та на момент їх сплати.
 У подальшому між нею та товариством були укладені додаткові угоди, якими змінювалися порядок нарахування процентів та встановлювалися нові терміни повернення кредиту.
Також позивач зазначала, що 6 червня 2018 року між нею та відповідачем був 
                                                                        
укладений договір іпотеки, на підставі якого вона передала відповідачеві у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором належну їй квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 316,1кв.м., у тому числі житловою площею 127кв.м., що складається з п`яти житлових кімнат.
Позивач стверджувала, що відповідач, як фінансова установа, не мав права видавати кредит у іноземній валюті та кредит з вираженням позики у грошовому еквіваленті в іноземній валюті, так як це заборонено ліцензійними умовами.
Позивач вважала, що здійснила переплату за кредитним договором, так як курс долара змінювався в порівнянні до гривні, хоча не повинна була сплачувати курсову різницю, а так як видача таких кредитів заборонена та не передбачена Ліцензійними умовами, то відповідач не мав права нараховувати проценти за користування позикою. 
Позивач зазначала, що оскаржуваний правочин суперечить положенням ліцензійних умов, тому він підлягає визнанню недійсним, як такий, що суперечить нормам чинного законодавства.
Позивач посилалася на те, що сплатила на користь відповідача загальну суму коштів у розмірі 6 780 269грн 42коп., отже вона повинна повернути відповідачу ще 1 061 730грн 58коп. у якості застосування наслідків недійсності правочину.
Позивач зазначала, що з огляду на те, що іпотека є похідним зобов`язанням від основного, яка забезпечує виконання зобов`язань, що випливають з договору позики (кредиту) укладеного між сторонами, то недійсність основного договору автоматично призводить до недійсності і похідного договору іпотеки.
 Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 9 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Курочкін О.О. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути судові витрати.
Представник позивача зазначає, що судом першої інстанції було залишено поза увагою той факт, що відповідач являється фінансовою установою, яка здійснює діяльність, яка підпадає під ліцензування і відповідно таку діяльність слід здійснювати у відповідності з ліцензійними умовами. Самі ж ліцензійні умови забороняють фінансовим установам здійснювати кредитування з прив`язкою до іноземної валюти. А тому, так як ліцензійними умовами не передбачено здійснення кредитування з прив`язкою до іноземної валюти, то відповідач не мав права укладати кредитний договір, у якому б позивач зобов`язана була виконувати зобов`язання в національній валюті, але за курсом долара США на день здійснення платежу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Альта капітал» - адвокат Шульга А.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що позивач підписала кредитний договір та всі договори забезпечення, взяла кредитні кошти, користувалася ними протягом трьох років, періодично виплачувала передбачені кредитним договором платежі. Тобто всі дії позивача свідчать про те, що вона була повністю згодна з усіма умовами кредитування та свідомо взяла у ТОВ «Фінансова компанія «Альта капітал» позику на значну суму коштів.
Також представник відповідача вважає, що судом першої інстанції було вірно зазначено про те, що оспорюваний позивачем правочин не є валютним, оскільки відповідно до кредитного договору та всіх додаткових угод до нього і відповідних графіків платежів, сума позики була видана позивачеві в українській гривні.
Представник відповідача стверджує, що у поданій апеляційній скарзі позивач наголошує, що відповідачу, як фінансовій установі, заборонено здійснювати кредитування з прив`язкою до іноземної валюти, при цьому формулювання «з прив`язкою до іноземної валюти» не є законодавчим, а вживається лише позивачем відповідно до його розуміння 
                                                                  
норм закону.
Крім того, представник відповідача вважає, що Ліцензійні умови не є цивільно-правовим актом, положення якого регулюють діяльність широкого кола осіб і який має виконуватися сторонами цивільно-правового договору, вони спрямовані на те, щоб встановити певні вимоги і умови провадження діяльності з надання певних фінансових послуг, а отже вони є адміністративним актом і спрямовані виключно на ліцензіатів та здобувачів ліцензії. Тобто цей документ має своїм спрямуванням врегулювати умови і порядок отримання ліцензії на провадження фінансової діяльності, однак він не регулює взаємовідносини між фінансовою компанією та її контрагентом і не передбачає таких наслідків порушення Ліцензійних умов, як визнання договору недійсним.
Київська міська прокуратура, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток-повідомлень на офіційну електронну адресу юридичної особи (с.с. 4-5, 13-14, 24-25, 41-42, 48-49, 55-56, т.2), а також засобами поштового зв`язку, що підтверджується врученням поштових відправлень уповноваженій особі 16 серпня та 1 листопада 2022 року (с.с.43, 57, т. 2), у судове засідання своїх представників не направила, клопотання про перенесення судового розгляду не подала.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів відповідно до положень ст. 372 ЦПК України провела судовий розгляд у відсутність представника третьої особи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Бєлоус Л.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, додавши, що спірний договір є недійсним в силу положень ч. 1 ст. 227 ЦК України, як вчинений юридичною особою без відповідної ліцензії, пояснення представника відповідача - адвоката Шульги А.В., який в судовому засіданні 26 жовтня 2022 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги, а в подальшому направив на електронну пошту Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність, яка підписана його електронним підписом (с.с.62-66 т.2), вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 11 лютого 2016 року ТОВ «Фінансова компанія «Альта капітал» (код ЄДРПОУ 40270590) зареєстровано фінансовою установою (с.с. 121, т. 1).
6 квітня 2017 року Нацкомфінпослуг видано розпорядження №963 про видачу ТОВ «Фінансова компанія «Альта капітал» ліцензії на надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту (с.с. 122, т. 1).
6 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Альта капітал» укладений договір №06/06-30П про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту (с. с. 18-21, т. 1).
Відповідно до п. 1.1 укладеного договору позикодавець на умовах цього договору надає позичальнику грошові кошти у розмірі 7 842 000грн, що на дату підписання договору, згідно з курсом купівлі долара СІІІА, встановленим на Міжбанківському валютному ринку України, складає 300 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму грошових коштів в українських гривнях, еквівалентну 300000 доларів США, встановленим за курсом продажу на Міжбанківському валютному ринку України на момент повернення грошових коштів, проте не менше суми отриманої позики у гривнях на дату укладення цього договору, через один рік з моменту укладення даного договору, тобто 6 червня 2019 року, та сплатити проценти за весь період користування коштами відповідно до умов цього договору.
Пунктом 1.2. договору сторони погодили, що процентна ставка за договором є фіксованою та становить 30 процентів річних.
У пункті 1.6 кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується 
                                                                                  
повернути суму позики та проценти за користування позикою в повному обсязі шляхом внесення платежів на рахунок позикодавця відповідно до умов договору та графіку платежів. При цьому розмір процентів у графіку платежів визначається в українській гривні, а також у доларах США за курсом долара США, встановленим на Міжбанківському валютному ринку України на дату підписання цього договору.
Згідно пункту 1.7. договору у разі збільшення курсу продажу долара США на Міжбанківському валютному ринку України, відсотки, що підлягають сплаті позичальником на користь позикодавця, збільшуються на суму курсових різниць, визначених за формулою, наведеною у договорі.
Також 6 червня 2018 року у забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між сторонами укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р. О., за реєстровим номером 1526, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Альта капітал» в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 316,1кв.м., у тому числі житловою площею 127кв.м, що складається з п`яти житлових кімнат та належить ОСОБА_1 (с.с. 30-33, т. 1).
Отримання грошових коштів у розмірі 7 842 000грн ОСОБА_1 не заперечує.
6 червня 2018 року сторонами укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р.О., за реєстровим №1528, яким передбачена можливість іпотекодержателя задовольнити свої вимоги без звернення до суду, тобто у позасудовому порядку, у разі порушення боржником своїх зобов`язань (с.с. 35-37, т. 1).
1 жовтня 2018 року сторони підписали додаткову угоду №1, якою внесли зміни до кредитного договору щодо умов сплати відсотків та неустойки (с.с. 22, т. 1).
Строк кредитування за кредитним договором від 6 червня 2018 року № 06/06-30П був змінений, відповідно до додаткової угоди №2 від 6 червня 2019 року, - до 6 червня 2020 року (с.с. 24-26, т. 1).
Додатковою угодою №3 від 31 жовтня 2019 року сторони внесли зміни до реквізитів сторін (с.с. 27, т. 1).
Протягом періоду з липня 2018 року по квітень 2021 року ОСОБА_1 частково вносила грошові кошти для погашення кредиту за кредитним договором, у тому числі, і сплачувала відсотки за користування сумою позики (с.с. 43-61, т. 1).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів і судом не встановлено підстави для визнання недійсним кредитного договору, оскільки його положення не суперечать Цивільному кодексу України чи будь-яким іншим актам цивільного законодавства, а сторони вільно досягли згоди щодо всіх умов кредитного договору. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
За положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є 
                                                                         
вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Згідно з частинами 1, 3 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.
Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша цієї статті).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).
Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.
З наданих суду документів вбачається, що позивач отримала грошові кошти у 
                                                             
кредит у гривні, що вона не заперечувала під час судового розгляду. Також умовами спірного договору сторони визначили, що позика підлягає поверненню також у гривнях.
Однак, у договорі розмір кредиту також визначений в еквіваленті до іноземної валюти - долара США. Також договір містить умови, що позичальник повинна повернути суму позики у гривнях, але еквівалентну 300 000 доларам США, а у разі збільшення курсу продажу долара США на Міжбанківському валютному ринку України, відсотки за користування кредитом підлягають збільшенню на суму курсових різниць, тобто платежі за користування кредитом також визначені в еквіваленті до іноземної валюти.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що чинному законодавству не суперечить стягнення заборгованості та процентів за кредитним договором у гривнях, але з урахуванням еквівалента іноземної валюти, якщо сторони узгодили це в договорі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зазначає, що приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
 Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка зазначала, що відповідачем порушені ліцензійні умови, якими заборонено видачу кредиту з вираженням позики у грошовому еквіваленті в іноземній валюті, що на думку позивачки, є підставою для визнання спірного договору недійсним.
У статті 1 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» визначено (у редакції на час укладення спірного договору), що ліцензійні умови - це нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, іншого уповноваженого законом органу державної влади, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії.
Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», у редакції на час укладення спірного договору, ліцензуванню підлягає господарська діяльність з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).
Постановою Кабінету Міністрів України № 913 від 7 грудня 2016 року затверджені Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг
                                                            
(крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).
            Пунктом 41 Ліцензійних умов було визначено, що фінансова установа (крім страховика) не має права укладати договори щодо надання фінансових послуг (крім договорів страхування та договорів фінансового лізингу), зобов`язання яких визначені як грошовий еквівалент в іноземній валюті.
            Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», у редакції на час укладення спірного договору, ліцензіат зобов`язаний виконувати вимоги ліцензійних умов відповідного виду господарської діяльності, а здобувач ліцензії для її одержання - відповідати ліцензійним умовам.
Частиною 1 статті 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності»  передбачено, що за провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, без ліцензії чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування посадові особи суб`єктів господарювання несуть адміністративну відповідальність, передбачену Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Крім того, пунктом 3 частини 2 статті 6 зазначеного закону передбачено, що орган ліцензування для цілей цього Закону за відповідним видом господарської діяльності здійснює контроль за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов та за результатами перевірки приймає рішення.
У частині 2 статті 16 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», у редакції на час укладення спірного договору, було визначено, що  підставою для прийняття рішення про анулювання ліцензії є: 2) набрання чинності рішенням органу ліцензування про анулювання ліцензії або скасування такого рішення спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування; 5) акт про невиконання розпорядження про усунення порушень ліцензійних умов, встановлених для виду господарської діяльності; 6) акт про повторне порушення ліцензіатом ліцензійних умов. Повторним порушенням ліцензіатом ліцензійних умов вважається вчинення ним протягом двох років з дня видання органом ліцензування розпорядження про усунення порушень ліцензійних умов нового порушення хоча б однієї з вимог ліцензійних умов, щодо якої видавалося таке розпорядження.
Частина 3 вказаної норми передбачала, що  акти, передбачені пунктами 5-9 частини другої цієї статті, мають містити детальне викладення фактів порушення законодавства, їх обґрунтування та у випадках, якщо вони стосуються невиконання ліцензіатом вимог відповідних ліцензійних умов, містити посилання на конкретні пункти цих ліцензійних умов.
Аналіз вказаних норм свідчить, що у разі недотримання ліцензійних умов спеціально уповноважений орган з питань ліцензування може прийняти рішення про анулювання ліцензії.
Однак, норми вищезазначеного закону не передбачають, що недотримання ліцензійних умов є підставою для визнання договорів, укладених ліцензіатом, недійсними.
Заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що для отримання ліцензії на надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, органу ліцензування (Нацкомфінпослуг) був наданий примірний договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, який містив вказівку на еквівалент суми позики в іноземній валюті. Дана обставина не стала підставою для відмови у видачі відповідачу ліцензії на здійснення цього виду діяльності.
Не містять матеріали справи і відомостей, що укладення відповідачем договорів про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, які містять умови про застосування еквіваленту суми позики в іноземній валюті, стало підставою для здійснення перевірки діяльності відповідача на дотримання ним ліцензійних умов органом ліцензування та прийняття рішення про порушення відповідачем ліцензійних умов.
                                                            
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав недотримання відповідачем ліцензійних умов при його укладенні.
Доводи представника позивача під час апеляційного розгляду, що спірний договір було укладено з порушенням положень ч. 1 ст. 227 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними.
Частиною 1 статті 227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Під час судового розгляду не було встановлено, що спірний договір був укладений відповідачем без отримання ліцензії на надання фінансових послуг.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК  України, апеляційний суд, 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Курочкіна Олександра Олександровича залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 9 грудня 2021 року - без змін.
            Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 березня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                          І.М. Рейнарт  

Судді                                                                             Г.М. Кирилюк

                                                                                       Т.А. Семенюк