справа № 357/11106/21                                              головуючий у суді І інстанції Ярмола О.Я.
провадження № 22-ц/824/827/2023          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

                                                           ПОСТАНОВА      
                                                    ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

 20 березня 2023 року                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Жванко О.Є.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Гончаровою Ганною Миколаївною, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, Служба у справах дітей Ізюмської міської ради, ОСОБА_3 , про визначення місця проживання дитини,-
 
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2021 року Білоцерківським міськрайонним судом прийнято позов ОСОБА_1 , яка просить суд визначити місце проживання її малолітнього онука ОСОБА_4 за своїм місцем проживання, тобто разом з бабусею ОСОБА_1 . Позивач обґрунтувала свої позовні вимоги тим, що після розірвання шлюбу між її сином ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , позивачу, як бабусі, чиняться перешкоди в спілкуванні з онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В 2019 році ОСОБА_2 самочинно змінила місце проживання дитини і не дозволяє позивачу зустрічатися та спілкуватися з малолітнім ОСОБА_5 . Позивач зазначає, що більше двох років її права і права дитини порушуються ОСОБА_2 , яка мститься своєму колишньому чоловіку ОСОБА_3 за розірвання шлюбу, та ніхто не може вплинути на поведінку ОСОБА_2 , а тому позивач просить в судовому порядку вирішити питання щодо захисту порушених прав дитини, визначивши місце проживання онука ОСОБА_6 з бабусею, що буде відповідати інтересам дитини, забезпечувати батьку і матері рівну можливість брати участь у вихованні та спілкуванні з сином.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, Служба у справах дітей Ізюмської міської ради про визначення місця проживання дитини відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1 , через представника - адвоката Гончарову Ганну Миколаївну, подала апеляційну скаргу.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
 
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що чинним законодавством передбачено право баби та діда на процесуальне представництво внуків на підставі самого факту близького кровного споріднення без необхідності встановлення опіки, піклування чи призначення їх опікуном або піклувальником. На думку апелянта поняття «безпечного, спокійного та стійкого середовища» не тотожне з ситуацією, яка наразі відбувається між батьками дитини. Наголошує, що проживання з бабусею - це місце, в якому на дитину не буде психологічного тиску, негативного намовляння на матір або батька, тобто дитина не буде проживати у середовищі, де потрібно буде робити вибір між двома найріднішими людьми, через те, що між ними є конфлікт інтересів. Апелянт уважає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції не дослідив всі обставини справи та не відступив від загальноприйнятих норм залишення дитини з матір`ю, хоча не завжди ця позиція, на думку апелянта, відповідає інтересам самої дитини, які у будь-якому випадку є першочерговими.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 січня 2023 року відкрито апеляційне провадження в справі та встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Однак відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
У судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити на наведених у ній доводах.
 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення телефонограми на мобільний номер телефону та повідомлення на електронну пошту, зазначені сторонами та їх представниками в матеріалах справи, як засоби для зв`язку, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Служба у справах дітей Ізюмської міської ради та Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області подали заяви про розгляд справи у відсутність їх представників.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 є батьками малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наведене підтверджено копією свідоцтва про народження (Т.1 а.с.18).
Позивачем не надано доказів на підтвердження родинних відносин з батьком дитини ОСОБА_8 та з малолітнім ОСОБА_5 , однак у відзиві на позов, відповідач визнала обставину, що позивач ОСОБА_1 є бабою малолітнього ОСОБА_9 1 а.с. 67).
Матеріали справи містять характеристики на позивача за місцем її роботи (Т.1 а.с.23-27). Позивач до кримінальної відповідальності не притягувалася (Т.1 а.с.28). Позивач не має ознак психічних чи наркологічних захворювань (Т. 1 а.с. 29,30, 31).
Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25.01.2022 р. за № 56, орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 2015 р.н. разом з бабою ОСОБА_1 (Т.1 а.с.138).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що малолітній ОСОБА_10 2015 р.н. ніколи не проживав разом з бабусею, лише декілька раз гостював у неї, дитина постійно проживала з батьками, а після їх розлучення, дитина проживає з матір`ю ОСОБА_2 . Також в судовому засіданні представник позивача повідомила, що набрало законної сили рішення Білоцерківського міськрайонного суду про визначення порядку спілкування ОСОБА_1 з онуком ОСОБА_6 . Отже, в судовому порядку права баби захищені в належний спосіб. Судом першої інстанції не виявлено та представником позивача не наведено жодної обставини існування небезпеки чи загрози небезпеці дитини, а, отже, відсутні підстави стверджувати, що позов подано у порядку самозахисту дитини. Суду не надано жодного доказу, що звернення баби з позовом було реалізацією права на самозахист у контексті статті 19 ЦК України. Позов не містить обґрунтування того, що його подано в інтересах малолітнього онука, а не у власних інтересах позивача; у позовній заяві не наведені також такі підстави позову як реальне порушення прав малолітньої дитини, що потребує невідкладного застосування способів фактичного самозахисту дитини.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Частина перша статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
 
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України).
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частини перша та друга статті 161 СК України).
Отже, наведеними положеннями законодавства України визначено, хто має право ініціювати в суді такий спір, що вирішується у цій справі, та яка особа є належним відповідачем у такій справі: такими сторонами є, передусім, батьки дитини, а у разі їх відсутності - усиновлювачі чи інші законні представники (опікуни). Відповідно, будь-які інші особи, які не є законними представниками малолітньої дитини, не мають права на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання з ними.
Указаний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 01 грудня 2021 року в справі № 356/417/17 (провадження № 61-19152св20).
Одним із основних принципів регулювання сімейних відносин в Україні те, що батьки дитини, не позбавлені батьківських прав стосовно неї, мають переважне право перед усіма іншими особами (зокрема й родичами) на участь та вирішення усіх найважливіших питань життя неповнолітньої дитини.
Саме цей засадничий принцип реалізований у частині першій статті 163 СК України, відповідно до якої батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.
Наведене свідчить, що права та інтереси інших осіб (зокрема баби, діда) мають другорядний характер у порівнянні з правами та інтересами банків (інших законних представників) та їх претензії стосовно дитини (зокрема й участь у вихованні) усуваються правомірними вимогами батька/матері дитини. Лише у разі позбавлення батьків дитини батьківських прав стосовно неї, інші близькі родині набувають переважних прав порівняно з іншими особами на визначення місця проживання дітей з ними.
Концепція забезпечення переважного проживання дитини в її рідній сім`ї, а у разі окремого проживання - з одним з батьків, закріплена і в міжнародних договорах, зокрема, в Конвенції про захист прав дитини, а також в Декларації прав дитини.
Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав дитини Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.
Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (стаття 27 Конвенції).
Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.
Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки (принцип 7 Декларації прав дитини).
Аналіз наведених норм національного законодавства, а також положень міжнародних договорів, свідчить про закріплення переважного права на визначення місця проживання дитини з батьками (одним із батьків), що кореспондується з обов`язком батьків забезпечувати найкращі інтереси дитини, здійснювати захист прав та інтересів своїх дітей.
Батьки виконують й представницькі функції дитини. Так, неповнолітня особа бере участь у цивільних та інших правовідносинах через свого представника, який діє/повинен діяти в інтересах такої неповнолітньої особи. Саме по собі позбавлення дитини законного представника створює ситуацію правової невизначеності, коли відсутня та особа, яка вправі звернутися в інтересах дитини до будь-якої іншої особи.
У справі, яка переглядається, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання її онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею, а також на момент вирішення спору судом першої інстанції позивач не набула статусу законного представника дитини, а тому, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, не мала права на позов у матеріально-правовому сенсі, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
Правило частини третьої статті 161 СК України не наділяє бабу/діда дитини правом самостійно звертатися з позовом про визначення місця проживання дитини з ними, оскільки наведене правило кореспондується з нормами статті 170 СК України щодо відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.
Відповідно до частини третьої статті 161 СК України якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.
Згідно з частиною першою статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.
Системний аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що дитина може бути передана бабі/дідові у разі її відібрання у батьків без позбавлення їх батьківських прав, проте з таким позовом має право звернутися орган опіки та піклування, а також суд може вирішити таке питання під час вирішення спору між батьками про визначення місця проживання дитини у разі, якщо встановить, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку.
Таким чином, за встановлених фактичних обставин справи, враховуючи, що на момент звернення ОСОБА_1 з позовом про визначення місця проживання її онука разом з нею, батько дитини ОСОБА_3 не був позбавлений батьківських прав, ОСОБА_1 не набула статусу опікуна (законного представника) дитини, були відсутні правові підстави для звернення позивача у цій справі з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею.
Щодо наявності підстав для застосування правил статті 258 СК України до спірних правовідносин
Стаття 258 СК України наділяє бабу та діда певними правами законних представників малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків.
Відповідно до правил цієї статті баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.
Однак, у визначенні норми права, що підлягає застосуванню до спірних правових відносин, колегія суддів виходить з того, що правила статті 29 ЦК України, а також статті 161 СК України є спеціальними відносно положень статті 258 СК України.
Так, правила статті 258 СК України є загальними щодо права баби та/або діда на звернення до суду в разі порушення прав онуків, проте у тому випадку, якщо предметом спору є визначення місця проживання дитини, має бути застосовано спеціальні правила статті 161 СК України.
Частина перша статті 258 СК України гарантує бабі та дідові право на самозахист внуків. Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.
Зміст статті 19 ЦК України дає підстави для висновку, що самозахист можливий за наявності таких умов: 1) має місце порушення цивільного права або загроза його порушення; 2) існує необхідність припинення (попередження) порушення власними силами; 3) відбувається застосування заходів, які відповідають характеру правопорушення, тобто заподіяння шкоди порушнику чи іншій особі має бути санкціонованим законом, не виходити за межі дозволеного.
Самозахист дитини - це, в першу чергу, фактичні дії батьків, баби та/або діда, які мають неюрисдикційний характер, спрямовані на фактичний захист порушеного права або загрози такого порушення, вчинені відповідно до чинного законодавства. Отже, якщо баба та/або дід вважають, що дитині (онуку) загрожує небезпека, вони вправі вчиняти дії, спрямовані на усунення загроз життю, здоров`ю дитини, припинення спілкуванню з особою, яка шкідливо (негативно) впливає на дитину тощо.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ніколи не проживав разом з бабусею (позивачкою по справі), лише декілька раз гостював у неї, дитина постійно проживала з батьками, а після їх розлучення дитина проживає з матір`ю - ОСОБА_2 . Також судом першої інстанції було вставнолено та вірно взято до уваги, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, визначено порядок спілкування ОСОБА_1 з онуком ОСОБА_6 .
Обставини того, що існує небезпека чи загроза небезпеці дитини, позивачем не доведені, судами не встановлені, а отже, відсутні підстави стверджувати, що позов подано у порядку самозахисту дитини.
В оцінці наявності підстав для застосування частини другої статті 258 СК України до спірних правовідносин потрібно враховувати, що у разі звернення до суду з позовом на підставі цього правила вважається, що позов подано від імені такої дитини її представником та виключно в її інтересах у разі існування загрози порушення прав дитини або фактичного порушення її прав, позов не може бути спрямований на захист власних інтересів баби та/або діда.
Натомість позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що звернення баби з позовом було реалізацією права на самозахист у контексті статті 19 ЦК України. Позов не містить обґрунтування того, що його подано в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не у власних інтересах позивача. У позовній заяві не наведені також такі підстави позову як реальне порушення прав малолітньої дитини, що потребує невідкладного застосування способів фактичного самозахисту дитини.
Встановлені обставини справи свідчать, що у справі, яка переглядається, позов подано не у порядку статті 258 СК України, не від імені дитини та не в її інтересах, а у власних інтересах баби дитини, що виключає застосування правил статті 258 СК України до спірних правовідносин.
  Ухвалюючи рішення суду, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Гончаровою Ганною Миколаївною, - залишити без задоволення.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                             Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                          О.Ф. Лапчевська

                                                                                                                     Г.І. Мостова