ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 522/20412/21
провадження № 22-ц/813/3790/23

16.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий:        Бездрабко В.О. (суддя-доповідач)
судді:                    Приходько Л.А.                              
Склярська І.В. 
секретар судового засідання: Хухров С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 лютого 2022року, постановлене під головуванням судді Косіциної В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
встановила :
22 жовтня 2021року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позов обґрунтовано тим, що згідно з договором дарування від 23 вересня 2004року позивач набула у власність житловий будинок за адресою  АДРЕСА_1 , який в подальшому на підставі договору іпотеки від 11 квітня 2008 року, укладеного з кредитною спілкою «Кредиінвест», передала в іпотеку.
Згідно заочного рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2016року частково задоволено позовні вимоги КС «Кредитінвест» та в рахунок сплати заборгованості за кредитним договором від 11 квітня 2008року у загальному розмірі 9 624 785,68грн., укладеним між КС «Кредитінвест» та ОСОБА_3 , визнано за кредитною спілкою право власності на іпотечне майно, серед якого житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною оціночною вартістю 3 038 085,68грн. 
За нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу від 30 травня 2017року КС «Кредитінвест» відчужила на користь відповідача ОСОБА_2 вказаний житловий будинок.
Постановою Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29 грудня 2016 року скасовано в частині задоволення позовних вимог КС «Кредитінвест» та прийнято в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог КС «Кредитінвест». 
З огляду на зазначене, позивач вважала, що на теперішній час у відповідача відсутні підстави володіти спірним житловим будинком, який вибув з володіння поза її волі на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано, а тому пославшись на положення ст.388 ЦК України просила витребувати у ОСОБА_4 на свою користь житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 ; вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 02 лютого 2022року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, яка на момент укладення договору купівлі-продажу від 30 травня 2017року не могла знати, що продавець в особі КС «Кредитінвест» обрав неправильний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за кредитною спілкою в судовому порядку права власності на іпотечне майно та те, що згодом судове рішення про визнання за КС «Кредитінвест» права власності на іпотеку буде скасованим. 
Суд вважав, що сам факт скасування рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не може слугувати законною підставою для витребування майна від відповідача, яка є добросовісним набувачем. Фактично права іпотекодателя не були порушенні, оскільки ОСОБА_1 добровільно передала належну їй нерухомість в іпотеку задля забезпечення виконання умов кредитного договору від 11 квітня 2008року, які були порушенні позичальником, та за яким боргові зобов`язання залишаються невиконаними.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Скарга мотивована тим, що судове рішення про звернення стягнення на іпотечне майно, після його скасування не породжує правових наслідків, а тому в силу положень ст.388 ч.1 ЦК України власник має право витребувати це майно від набувача, оскільки майно вибуло з володіння власника поза його волею. Добросовісний набувач не набуває право власності на майно, крім випадку встановлено ст.388 ч.2 ЦК України, а відтак спірне майно може бути витребувано. Вказала, що не надавала згоду на відчуження іпотекодержателем об`єкту нерухомого майна шляхом визнання в судовому порядку права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , діючи через свого адвоката Попелюка В.П., пославшись на законність та обґрунтованість рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 лютого 2022року, просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін. 
Вказала, що на момент придбання відповідачем спірного нерухомого майна, у КС «Кредитінвест» були всі законні права на розпорядження цим майном відповідно до ст.316 ЦК України. 
Уклавши договір іпотеки, позивач висловила свою волю, що за певних умов у разі невиконання боржником кредитних зобов`язань, може мати місце задоволення вимог кредитора за рахунок цього майна, а тому існують підстави вважати, що спірне майно вибуло із володіння ОСОБА_1 саме з її волі, що свідчить про відсутність підстав для витребування майна від добросовісного набувача.
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони та їх представники повторно не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, про що свідчить довідка про доставку судових повісток про виклик на офіційну електрону адресу адвокатів сторін, зазначену ними як адреса для отримання судових документів.
19 грудня 2022року та 16 січня 2023року адвокат ОСОБА_1 – Телешевська С.М. подала письмові клопотання про відкладення розгляду справи та призначення судового засідання після 20 березня 2023року, пославшись на необхідність позивача укласти договір з адвокатом; перебування адвокат з робочим візитом за кордоном України; проведення активних бойових дій на території України, що створює ризик для життя та здоров`я сторін, та унеможливлює явку до суду. При цьому доказів на підтвердження обставин її перебування за кордоном з робочим візитом адвокат не надала. 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 21 листопада 2022року сторонам роз`яснювалося їх право на прийняття участі у розгляді справи в режимі відеоконференції згідно ст.212 ЦПК України, проте відповідне клопотання від сторін не надходило.
Частиною другою ст.372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Ураховуючи наведене, колегія суддів визнала за можливе проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності не з`явивших осіб.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини справи
11 квітня 2008 року між Кредитною спілкою «Кредитінвест» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 1 792 750,00грн., що в еквіваленті складає 355 000,00 доларів США на строк до 11 квітня 2011року. 
До цього договору сторонами, шляхом укладення додаткових договорів від 25 червня та 01 грудня 2009року; 18 лютого, 25 серпня, 15 листопада, 22 грудня 2010року; 27 травня 2011 року; 23 січня, 25 квітня, 19 грудня 2012року; 04 березня 2014року, неодноразово вносилися зміни щодо умов кредитування, збільшення розміру кредиту, строків повернення коштів.
У забезпечення виконання кредитного зобов`язання, 11 квітня 2008року між ОСОБА_5 та КС «Кредитінвест» укладений іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною житловою площею 112,1 кв м, загальною площею 313,1 кв м, який належав іпотекодавцю на підставі договору дарування від 23 вересня 2004року.
У зв`язку із змінами розміру кредита та строків повернення коштів, договорами від 14 червня 2011року, 30 січня та 20 грудня 2012року; 21 березня 2014року, укладеними між кредитною спілкою та ОСОБА_1 , було внесено зміни до договору іпотеки від 11 квітня 2008року.
Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 29 грудня 2016 року частково задоволено позовні вимоги КС «Кредитінвест», та в рахунок погашення (сплати) заборгованості за кредитним договором №0600000055 від 11 квітня 2008 року, укладеним між Кредитною спілкою «Кредитінвест» та ОСОБА_3 , у загальному розмірі 9 624 785,68 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., на житловий будинок АДРЕСА_2 , належний на праві власності іпотекодавцю - ОСОБА_6 , шляхом визнання за Кредитною спілкою «Кредитінвест» права власності на зазначений житловий будинок, оціночною вартістю 3 283 400,00грн.
Цим же рішенням, в рахунок погашення (сплати) заборгованості за кредитним договором №0600000055 від 11 квітня 2008 року, укладеним між Кредитною спілкою «Кредитінвест» та ОСОБА_3 , в загальному розмірі 9 624 785,68грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 14 червня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., на житловий будинок АДРЕСА_2 , належний на праві власності іншому іпотекодавцю – ОСОБА_7 , шляхом визнання за Кредитною спілкою «Кредитінвест» права власності на зазначений житловий будинок, оціночною вартістю 3 303 300,00грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь кредитної спілки різницю від загальної суми заборгованості за кредитним договором та загальною оціночною вартістю предметів іпотеки у розмірі 3 038 085,68грн.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Встановлений порядок виконання рішення суду, а саме зазначено, що це рішення є підставою для реєстрації за Кредитною спілкою «Кредитінвест» права власності на житлові будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та які були предметами іпотечних договорів.
На підставі судового рішення від 29 грудня 2016року, КС «Кредитінвест» 23 лютого 2017року зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за собою право власності, у тому числі на житловий будинок АДРЕСА_1 , номер запису про право власності : 19236679.
За договорами купівлі-продажу від 30 травня 2017 року, зареєстрованими у реєстрі №1388, №1391, КС «Кредитінвест» відчужила на користь ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 .
       Також відповідачем ОСОБА_2 був придбаний у КС «Кредитінвест» житловий будинок АДРЕСА_2 , який виступав предметом іпотеки за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_3 та належав на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_7 . 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на зазначені домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_2 .
       З довідки №М1-114621-ф/л Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради встановлено, що з 14 серпня 2017 року відповідач є зареєстрованою у придбаному нею домоволодінні.
       Постановою апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2018року скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2016 року та прийнято нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Кредитної спілки «Кредитінвест» до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.
Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи з положень зазначених статей, власник майна має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.
За наявності підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. 
За положеннями частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц наведено висновок про те, що «власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й має бути доведено в суді».
У розглядуваній справі встановлено, що заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29 грудня 2016року, на підставі якого право власності на належний ОСОБА_1 житловий будинок було визнано за КС «Кредитінвест», скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2018року, за якою кредитній спілці відмовлено у заявлених позовних вимогах щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на іпотечне майно. Постанова суду від 13 грудня 2018року набрала законної сили та є чинною.
Наведене дає підстави вважати, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника в особі ОСОБА_1 поза її волі, що в силу положень ст.388 ч.1 п.3 ЦК України є підставою для визнання обґрунтованими позовних вимог щодо витребування майна від добросовісного набувача ОСОБА_2 . Обраний позивачем спосіб захисту шляхом витребування житлового будинку відповідає вимогам закону.
Висновки суду першої інстанції про зворотне є недоведеними та такими, що позбавленні правового обґрунтування з огляду на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. З огляду на викладене рішення суду першої інстанції від 02 лютого 2022року в порядку ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню.
Разом із цим, право особи на звернення до суду не є абсолютним та при настанні певних обставин може бути обмеженим, зокрема внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду.
З матеріалів справи встановлено, що в ході розгляду справи, 02 лютого 2022року представник відповідача – адвокат Попелюк В.П. подав заяву про застосування позовної давності до вирішення спору, вказавши про пропуск ОСОБА_1 трирічного строку позовної давності звернення до суду. 
Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019року у справі №914/3224/16, суд касаційної інстанції вирішував питання щодо застосування судами положень статей 256, 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України.
Суд зазначив, «що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
         Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (п.п.7.10 – 7.12).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна (п.7.18).
Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням (п.7.20).
Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (п.7.21).
З метою забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу (п.7.25)».
       Подавши заяву про застосування строку позовної давності звернення до суду з позовом, представник відповідача стверджує, що безпосередньо позивач ОСОБА_1 була обізнана про звернення стягнення на передане нею в іпотеку нерухоме майно та перехід права власності на це іпотечне майно до КС «Кредитінвест», а в подальшому до ОСОБА_2 з серпня 2018 року.
       Колегія суддів приймає до уваги ці посилання, як такі що підтверджені належними та допустимими доказами. Встановлено, що у жовтні 2017року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення зі спірного житлового будинку та зняття з реєстраційного обліку (справа №522/19546/17). В ході розгляду цієї справи від імені та в інтересах ОСОБА_1 діяв її представник ОСОБА_8 , який 13 серпня 2018року приймав участь у судовому засіданні; 16 серпня 2018року знайомився з матеріалами справи, а 30 серпня 2018року подав відзив на позов. 
       В той же час ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння 22 жовтня 2021року, тобто з пропуском 
визначеного законом загального трирічного строку позовної давності (стаття 257ЦК України), поважних причин пропуску цього строку не навела, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
       За встановленими обставинами справи апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, у зв`язку зі спливом строку позовної давності звернення до суду.
       Керуючись ст.367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, колегія суддів

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 лютого 2022року скасувати та прийняти у справі нову постанову.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 31 січня 2023року.

Головуючий:          В.О. Бездрабко

Судді :                  Л.А. Приходько

                І.В. Склярська