Номер провадження: 22-ц/813/599/23 
Справа № 947/18545/20
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:
Головуючого- Гірняк Л.А.
Суддів - Сегеди С.М., Комлевої О.С.
За участю секретаря - Дерезюк В. В.

Представника заявника- ОСОБА_1 ( поза межами приміщення суду)
Представника боржника- ОСОБА_2 ( поза межами приміщення суду) 
розглянула у судовому засідання м. Одеса в приміщенні апеляційного суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Ю.Г. Оліянчук на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2020 року за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» про заміну сторони у справі, шляхом заміни стягувача його правонаступником у цивільній справі за позовом відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
-про стягнення заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення,-

ВСТАНОВИЛА:
       ПРОЦЕДУРА
       Короткий зміст заявлених вимог
       07 липня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» звернулось до суду з заявою, в якій просило: 
       -замінити стягувача Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» його правонаступником - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» щодо виконання рішення у справі № 2-5594/2008 за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до відповідачів якими є: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 67/05ф.
       В обґрунтування заяви зазначило, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2008 року позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» задоволено. 
       Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк заборгованість за кредитним договором № 67/05ф від 20.05.2005 року: за основним боргом у розмірі 20854,60 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 101019 грн. 68 коп, за відсотками у розмірі 1976,29 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 9573 грн. 15 коп., за пенею по кредиту у розмірі 3334,67 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 16153 грн 14 коп., за пенею по відсоткам у розмірі 161,82 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 783 грн 86 коп., а всього на загальну суму 26327,38 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 127529 грн 83 коп. Звернуто стягнення на пасажирський автобус IVECO TURBO DAILY 1998 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного - засобу серії НОМЕР_2 , виданого МРЕВ-2 ДАІ УМВС України в Одеській області 08.07.2004 року. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» судові витрати у вигляді судового збору (державного мита) сплаченого при зверненні до суду з позовною заявою в сумі 1275 грн. 30 коп. та збору на інформаційно-технічне забезпечення у сумі 30 грн., а всього стягнути судових витрат на загальну суму 1305 грн.. 30 коп.
       25 березня 2020 року між ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» та ТОВ «ФК «АССІСТО» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 616802.272, відповідно до якого ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» відступило ТОВ «ФК «АССІСТО» право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за договором кредиту № 67/05ф.
       Посилаючись на системний аналіз ст.512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та на передачу кредитором їм своїх прав за правочином ( відступлення прав вимоги) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Заявник зазначає, що така заміна відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення прав вимоги.
       При цьому посилається на правову позицію сформовану у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 10/56-08 в якій зазначено, що звернення стягувача поза межами відкритого провадження стосовно боржника не позбавляє його права звернутись із заявою про заміну сторони у виконавчому проваджені та не є підставою для відмови судом у задоволенні такої заяви. Оскільки без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження»
       У запереченнях щодо заяви про заміну сторони виконавчого провадження представник боржника ОСОБА_3 - адвокат Ю.Г.Оліянчук просив відмовити в задоволенні заяви посилаючись на те, що 03.02.2009 року видано виконавчі листи № 2-5594/2008 про стягнення з з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ВАТ «Всеукраїнський банк» заборгованості у розмірі 26327,38 доларів США, що згідно з курсом НБУ складає 127529,83 гривень та судові витрати 1305.3 грн.
       16 жовтня 2009 року відділом виконавчої служби Одеського міського управління юстиції виконавчі листи було повернуто на підставі пункту 2 частини1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».
       Ухвалами Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2016 року у справі № 520/11647/16-ц та від 25.01.2017 року у справі № 520/16460/16-ц стягувачу- Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський акціонерний банк» та уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі банк» відмовлено у задоволені заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
       При цьому зазначає, що виконавче провадження за виконавчим листом 2-5594/2008 від 03.02.2009 року вважається закінченим відповідно до положення частини 1 статті 39 Закону України № 1404-У111 від 02.06.2016 року, а тому до заявника не перешли права первісного кредитора.

       Короткий зміст судового рішення, що оскаржується
       Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2020 року заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» про заміну сторони у справі шляхом заміни стягувача його правонаступником по цивільній справі № 2-5594/2008 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про стягнення заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення – задоволена.
       Замінено вибулого стягувача Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» (код ЄДРПОУ 43426003, місце знаходження: вул. Сурикова, буд. 3 корп. 8Б, м. Київ, 03035) щодо виконання рішення у справі № 2-5594/2008 за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до відповідачів якими є: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 67/05ф.
       Вирішуючи питання про заміну вибулого стягувача Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» районний суд виходив з того, що передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги (договір цесії) є правонаступництвом і такий правонаступник кредитора має право звертатись до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з наданням йому статусу сторони виконавчого провадження.
       При цьому посилався на правову позицію висловлену Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року (справа № 6-122 цс 13) в якій зазначено, що виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, ст. 378 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача
       Та на п. 11 узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.
       Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.09.2020 року виправлено описку у вступній, мотивувальній та резолютивній частині ухвали Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2020 року у справі № 947/18545/20- замінено слова « ОСОБА_7 » та вказано правильне прізвище боржника( відповідача, а саме « ОСОБА_8 », ім`я « ОСОБА_9 » по-батькові « ОСОБА_10 ».

       Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на неї
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ставить питання про скасування ухвали суду з прийняттям нового судового рішення яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» у заяві про заміну стягувача, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі та порушення судом норм матеріального та процесуального права . 
       Зазначає, що суд не дослідив окремі положення Договору № 616802,272 від 25.03.2020 року, які вказують на час передачі та настання у нового кредитора права вимоги до боржників, що важливі для доказування у справі та на «відкладальну» обставину(пункт 16-1 Договору); не встановив належними доказами сам факт матеріального правонаступництва( заміну кредитора) та сам факт набуття прав кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» у кредитному договорі № 67/05ф від 20.05.2005 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3 , від якого похідним має бути процесуальне правонаступництво.
       Водночас посилається на те, що судом першої інстанції не встановлено конкретний обсяг і умови можливої передачі права вимоги до Боржника, які існували як станом на дату проведення електронних торгів 26.02.2020 року, так і на день формального укладення Договору № 616802.272 від 25.03.2020 року.
       Не надано доказів фінансового обсягу прав вимоги та посилається на те, що виконавче провадження за вказаним виконавчим листом вважається закінченим через сплив строку, який встановлений судовими рішеннями
       При цьому посилається на судову практику касаційної інстанції зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі 2-836/11( провадження№ 14-308цс19), яка дійшла висновку, що коли строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
       Та на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі № 2/1522/9831/11 в котрій вказано, правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження але з моменту відкриття виконавчого провадження і до його закінчення.
       Посилаючись на те, що на вересень 2020 року відсутній стягувач ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» у процесуальних відносинах з ОСОБА_3 відсутні і підстави для заміни процесуального правонаступництва, а саме - для заміни стягувача у виконавчому провадженні на ТзОВ «Фінансова компанія «АССІСТО».
       У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФС « АССІСТО» просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2020 року без змін. 
       При цьому посилається на те, що відступлення прав вимоги є одним із випадків заміни кредитора у зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину та можлива на будь-якій стадії судового процесу.
       У поясненні на відзив заявник посилається на ті обставини, що і в апеляційній скарзі. 
       При цьому наголошує, що наявність самого лише факту укладення Договору про відступлення прав вимоги № 616802.272 від 25 березня 2020 року з доданими до нього переліком боржників первісного кредитора недостатньо для об`єктивного висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмету доказування, а саме щодо переходу вимоги у кредитному зобов`язанні від № 67/08ф від 20.05.2005 року до ТОВ «ФК «АССІСТО».
       Водночас посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги правову позицію викладену в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі № 916/2286/16 та у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року , справа № 5023/5604/11- пункт 7.5.
       Одночасно посилається на те, що вибуття первісного кредитора у спірному правовідношенні щодо кредитування ОСОБА_3 – не відбулося, що вказують положення Договору від 25.03.2020 року ( пункти 2,5,14,16-1).
       Крім того посилається на постанову від 03 листопада 2020 року у справі 3 916/617/17 Великої Палати Верховного Суду та на те, що на час укладення Договору про відступлення права вимоги ( 25.03.2020 року) завершальна стадія судового провадження у справі № 2-5594/2008,виконання судового рішення, вже припинилась.
Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до режиму відеоконференції не приєднались, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.
       На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», у виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від' 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р.,керуючисьстаттею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9від24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану,з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:                        
       Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
       Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та з відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
       Згідно із ч. 2 ст.372ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Сторони сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
       Відповідно до ч. 5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

       ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
       Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги т відзиву на неї прийшла до наступного.
       Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення повинно відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам ухвала суду не відповідає з наступних підстав.
       Згідно частини першої статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем, виконання обов`язку боржника третьою особою, тощо.
       Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником).
       У зв`язку з цим, для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які достовірно підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника. 
       Саме така правова позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 916/2286/16 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 квітня 2020 року, справа № 5023/5604/11.
       Матеріалами справи встановлено, що на підставі результатів відкритих торгів (електронного аукціону) проведеного на виконання положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Протокол №UA-EA-2020-02-05-000083-b від 26.02.2020 року, 25 березня 2020 року, між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ТзОВ «ФК «АССІСТО» укладено Договір про відступлення права вимоги №616802.272, відповідно до якого Банк відступив товариству (Новий кредитор) право вимоги заборгованості за договорами кредиту згідно їх реєстру, викладеному у Додатку №1 та №2 до фізичних осіб (боржників), включаючи право вимоги до правонаступників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників. 
       Новий кредитор сплачує Банку за правом вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором, пункт 1 Договору (аркуш справи 102-107).
        Договір №616802.272 від 25.03.2020 року про відступлення права вимоги являється за своєю суттю двостороннім правочином, тобто дією осіб, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
       Зокрема, у пунктах 2, 5 та 16-1 Договору №616802.272 від 25.03.2020 року сторони правочину, з посиланням на положення частини 1 статті 212 Цивільного кодексу України узгодили, що Новий кредитор - ТзОВ «ФК «АССІСТО» - набуває права кредитора за основними договорами, включаючи право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами в день настання «Відкладальної обставини»(пункт 2 Договору).
       Згідно частини 1 статті 212 Цивільного кодексу України, особи які вчиняють правочини мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні.
       У пункті 16-1 Договору про відступлення прав вимоги №»616802.272 зазначено, що укладення Новим кредитором договорів купівлі-продажу (договорів відступлення прав вимоги) щодо усього майна та майнових прав/прав вимоги, які входять до складу пулу відповідно до Протоколу електронного аукціону, переможцем якого став Новий кредитор, сформованого 26.02.2020 року є …. - «відкладальною обставиною».
       «Права вимоги переходять від Банка до Нового кредитора після настання Відкладальної обставини. До моменту настання відкладальної обставини права вимоги належать Банку.
       Сторони домовилися, що у випадку не настання відкладальної обставини до 26 березня 2020 року включно або до іншого строку, визначеного на підставі окремого рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів про визначення строків укладання договорів за протоколом електронного аукціону, переможцем якого став Новий кредитор, сформованого 26.02.2020 року та /або визначення повноважень Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» права та обов`язки у Сторін за цим Договором не виникають, та права вимоги до Нового кредитора - не переходять».
       У цьому ж пункті 16-1 Договору: «Сторони дійшли згоди, що «підтвердженням настання відкладальної обставини є сукупність довідок/листів/повідомлень від кожного банку, активи(майно) якого продаються та входять до складу лоту, що зазначений у Протоколі, про те, що між відповідним Банком та Новим кредитором станом на певну дату укладено всі договори купівлі-продажу (договори відступлення прав вимоги, попередні договори купівлі-продажу) щодо усього майна та майнових прав/прав вимоги, які входять до складу пулу відповідно до Протоколу. Зазначені довідки надаються Банками Новому кредитору після укладення відповідних договорів з ними».
       Стаття 514 Цивільного кодексу України вказує, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Водночас, згідно статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
       Заінтересована особа - ТзОВ «ФК «АССІСТО» - не надало до суду першої інстанції доказів про настання цієї відкладальної обставини, а саме: сукупність довідок/листів/повідомлень про укладення Новим кредитором договорів купівлі -продажу (договорів відступлення прав вимоги) щодо усього майна та майнових прав/прав вимоги, які входять до складу пулу відповідно до Протоколу електронного аукціону від 26.02.2020 року.
       За таких умов, відсутні належні і достатні докази про зміну кредитора (суб`єкта права вимоги) у матеріальному зобов`язанні, що витікає з Договору кредиту №67/05ф від 20.05.2005 року та настання у ТзОВ «ФК «АССІСТО» права вимоги до боржників, зокрема, і до ОСОБА_3 .
       Судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не досліджено обставини виконання положень пункту 5 Договору №616802.272 від 25.03.2020        року, якими передбачалося передати новому кредитору наявні у Банку документи, що підтверджують права вимоги до Боржників, а також Реєстр Прав вимог у електронному вигляді за відповідним Актом не пізніше 5-ти (п`яти) днів із дати настання відкладальної обставини відповідно до пункту 16-1 цього Договору.
       Такі письмові документи у матеріалах справи №947/18545/20 відсутні.
       Таким чином, вирішуючи питання про заміну стягувана ПАТ «Ві Ей Бі Банк» при виконанні рішення суду від 26.11.2008 року у цивільній справі №2-5594/2008 районний суд не встановив належними доказами сам факт матеріального правонаступництва (заміну кредитора), а саме факт набуття прав кредитора ТзОВ «ФК «АССІСТО» у кредитному договорі №67/05ф від 20.05.2005 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3 , від якого похідним і є процесуальне правонаступництво.
       Процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 55 Цивільного процесуального кодексу України - це перехід процесуальних прав та обов`язків рони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.
       Відповідно до положень частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до то Закону підлягають примусовому виконанню.
       Підставою відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій що статей 3, 4 та 26 Закону №1404-УІІІ є заява стягувача та виконавчий документ (виконавчий лист). Аналогічні положення містили також норми статей 1,3, 19 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція Закону N° 606-ХІУ від квітня 1999року), чинного на момент видачі виконавчого листа №2-5594/08.
       Відповідно до приписів статей 11, 12 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України №1404-УІІІ від 02.06.2016року) та статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція Закону № 606-ХІУ від 21 липня 1999року, чинна на жовтень 2009 року), строк пред`явлення виконавчого листа виконання становить три роки.
       Згідно частини 1 статті 11 Закону України №1404-УІІІ від 02.06.201 року строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.
       Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем.
Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом (частина 2 статті 11 Закону).
       Київським районним судом міста Одеси ще 03.02.2009 року видано виконавчі листи №2-5594/08 про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованості у розмірі 26327,38 доларів США, що згідно з курсом НБУ складає 127 529,83 гривень та судові витрати у розмірі 1305,3 грн.
       Водночас, 16 жовтня 2009 року Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції виконавчі листи №2-5594/08 було повернуто стягувану на підставі пункту 2 частини 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція Закону № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року, що чинна на жовтень 2009 року)- «у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними».
       Відповідно до положень частини 5 статті 40 Закону № 606-ХІУ вищевказане не позбавляло стягувана права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання в межах строків, встановлених статтею 21 цього Закону.
       Як вбачається з ухвал Київського районного суду міста Одеси від 05.10.2016, справа №520/11647/16-ц та від 25.01.2017 року у справі №520/16460/16-ц стягувачу - Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський акціонерний банк», якого представляла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі банк», судом було відмовлено в задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Суд констатував, що стягувач без поважних причин (упродовж 7-ми років) пропустив встановлений імперативною нормою Закону строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання. 
       Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що виконавче провадження за виконавчими листами №2-5594/08 від 03.02.2009 року (боржник ОСОБА_3 , стягувач ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк») вважається закінченим відповідно до положень частини 1 статті 49 Закону України № 606-ХІУ (в редакції Закону №1404-УIII від 02.06.2016року).
       Відповідно до приписів частини 2 статті 55 та 442 ЦПК України усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.
       Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 травня 2020 року у справі №473/2869/19 вказав, що відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
       На безпосередній взаємозв`язок з фактом дотримання строків у виконавчому провадженні кредитором (стягувачем) з подальшими правовими наслідками їх пропуску вказує і Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі 2-836/11 (провадження № 14-308 цс 19), яка дійшла висновку, що, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
       Водночас, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року, справа № 2/1522/9831/11, вказано, що правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження але - з моменту відкриття виконавчого провадження і до його закінчення.
       Як вбачається з Єдиного реєстру боржників, що формується на підставі відкритих виконавчих проваджень і ведеться відповідно до статті 9 Закону України №1404-УІІІ від 03.06.2016 року, в ньому відсутня інформація про боржника ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та про наявність щодо нього виконавчого провадження з питань стягнення боргу (аркуш справи 139-140).
       Таким чином, у справі відсутні докази як факту належної заміни кредитора у матеріальному зобов`язанні, що витікає з кредитного договору №67/08ф від 20.05.2005 року, укладеного ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» з ОСОБА_3 , так і для процесуального правонаступництва, а саме - для заміни стягувача у виконавчому провадженні у цивільній справі №2-5594/08-на заінтересовану особу ТзОВ «Фінансова компанія «АССІСТО».
       Київський районний суд міста Одеси вирішуючи 08.09.2020 року питання про заміну стягувана ПАТ «Ві Ей Бі Банк» при виконанні рішення суду від 26.11.2008 року у цивільній справі №2-5594/2008 не встановив належними доказами сам факт матеріального правонаступництва (заміну кредитора), а саме факт набуття прав кредитора ТзОВ «ФК «АССІСТО» у кредитному договорі №67/05ф від 20.05.2005 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3 , від якого похідним має бути процесуальне правонаступництво.
       Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права відповідно до приписів частини статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення Київського районного суду міста Одеси від 08.09.2020 року з ухваленням нового рішення.

       Щодо стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу.
       Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
       Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
       Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
       Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
       Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
       Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
       Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
       Відповідно до частини 1, 2, 3 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
       У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
       Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
       З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів ОСОБА_3 під час судового розгляду справи судом здійснював адвокат Оліянчук Ю.Г. який на підтвердження повноважень представника надав суду договір № 5/2/20 від 07 серпня 2020 року та ордер серії ОД № 226386 від 07.08.2020 року 
       Таким чином, повноваження адвоката Оліянчука Ю.Г. як представника ОСОБА_3 , підтверджені в порядку, встановленому чинним цивільним процесуальним законодавством. 
       На підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, заявник надав 
        -опис виконаних робіт та витрат часу на правничу допомогу адвоката Оліянчука Ю.Г.;
       -копію Договору про надання правової допомоги №5/2/20 від 07.08.2020 року (оригінал у справі (а.с. 126-128); 
       - додаткову угоду до Договору №5/2/20 від 05.05.2021 року (оригінал); 
       - Акт приймання виконаних робіт від 23.06.2021 року (оригінал): 
       - виписки з рахунків адвоката в ПАТ «УкрСиббанк» за серпень 2020 року та травень 2021 року;
        - квитанцію про сплату судового збору №34893 від 23.09.2020 року на суму 420,4 грн. за подання апеляційної скарги.
       Згідно із статтею 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI«Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
       Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
       Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
       Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
       Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
       При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
       Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно -виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
       Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
       Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
       Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
       Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
       Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
       З дослідженого опису виконання робіт та витрати часу з надання правничої допомоги вбачається, що усього на правничу допомогу ОСОБА_3 затрачено 30 робочих годин.
       Узгоджена сума гонорару (винагороди) адвоката Оліянчука Ю.Г., що передбачена Договором №5/2/20 від 07.08.2020 року про надання правової допомоги та Додатковою угодою від 05.05.2021 року, складає в загальному розмірі (без податку на додану вартість) 6000 (шість тисяч ) грн. 00 копійок.
       Ця сума гонорару перерахована клієнтом ОСОБА_3 на банківський рахунок адвоката р/р НОМЕР_4 (за платіжним дорученням №56357373 від 10.08.2020 року - 3 тис.грн.); НОМЕР_5 (п/д №88176570 від 14.05.2021 року -3 тис. грн.) в ПАТ «Укрсиббанк», МФО 351005.
       Враховуючи ті обставини, що матеріалами справи беззаперечно підтверджується факт надання адвокатом Оліянчуком Ю.Г. правничої допомоги ОСОБА_3 та суму витрат на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
       Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи, що за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 420,40 грн та на правову допомогу 6000 грн, ці витрати підлягають стягненню з заявника. 
       Керуючись ст. 141,367,368,374,376,381,382,384,389,390ЦПК України, судова колегія, 
                                       ПОСТАНОВИЛА:
        Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката 
Оліянчук Юрія Григоровича, задовольнити.
        Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2020 року- скасувати та прийняти нову постанову. 
       Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» про заміну сторони у справі, шляхом заміни стягувача його правонаступником, залишити без задоволення.
       Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» ( м. Київ , вулиця Сурикова, буд.№ м3 корп.№8-Б; код ЄДРПОУ 43426003 ) на користь ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені судові витрати в розмірі 6 420,40 грн.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складений 23.01.2023 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді- О.С.Комлева

С.М.Сегеда