Постанова
Іменем України
 
22 березня 2023 року
місто Київ
 
справа № 372/721/19
провадження № 61-10560св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - прокурор - перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади с. Красна Слобідка Обухівського району Київської області,
відповідачі: Обухівська міська рада Київської області, ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу прокурора - заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року, постановлене суддею Потабенко Л. В., та постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Голуб С. А., Писаної Т. О., Таргоній Д. О.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
Прокурор - перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади с. Красна Слобідка Обухівського району Київської області у лютому 2019 року звернувся до суду з позовом до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , у якому просив:
- визнати недійсним рішення VІI сесії Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області сьомого скликання від 08 серпня 2017 року № 40.7-VІІ «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у АДРЕСА_1 ОСОБА_1 »;
- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності від 05 вересня 2017 року, індексний номер 36904477, за ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0, 1630 га, з кадастровим номером 3223185601:01:008:0038, що розташована у с. Красна Слобідка Обухівського району Київської області.
Позовні вимоги прокурор обґрунтовував тим, що 08 серпня 2017 року було скликано сьому сесію Краснослобідської сільської ради, загальний склад депутатів якої становив 14 осіб. Одним із питань порядку денного, що виносились головою сільської ради на розгляд сесії, була заява ОСОБА_1 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки. Ця заява задоволена рішенням ради від 08 серпня 2017 року № 40.7-VІІ.
Прокурор звертав увагу на те, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування прийнято неповноважним складом, адже за нього проголосували 7 депутатів, що не відповідає вимогам закону щодо прийняття рішень більшістю від складу депутатів.
Стислий виклад заперечень інших учасників справи
Обухівська міська рада Київської області та ОСОБА_1 заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними та допустимими доказами.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 01 грудня 2021 року Обухівський районний суд Київської області відмовив у задоволенні позову прокурора.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що першим питанням сесії був розгляд заяви одного з депутатів про припинення його повноважень. Після задоволення цієї заяви правомочним складом ради стало 7 депутатів, що відповідало кількості депутатів, які прийняли оспорюване прокурором рішення. Відтак суд першої інстанції дійшов переконання про безпідставність позовних вимог прокурора.
Постановою від 21 вересня 2022 року Київський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури, рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року змінив, виклав його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що пред`явлення позовних вимог про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування, про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на майно не є необхідним для ефективного відновлення прав. Правомірним та ефективним способом захисту порушених прав власника є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, проте такі вимоги прокурор не заявляв, не уточнював із таких мотивів позовних вимог та не змінював підстав позову.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Заступник керівника Київської обласної прокуратури 24 жовтня 2022 року з використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Прокурор, зазначаючи, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, підставами касаційного оскарження наведених судових рішень визначив, те що:
- суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц 
(провадження № 14-104цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 916/749/17, від 25 вересня 2020 року у справі № 921/341/19, від 11 серпня 2021 року у справі № 922/443/20, щодо наявності повноважень у прокурора на представництво інтересів територіальної громади;
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справах № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18), № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) та від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц 
(провадження № 14-636цс18), щодо вибору ефективного (правомірного) способу захисту порушеного права;
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 442/730/17 
(провадження № 14-557цс18) та у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 320/9663/15-а (2аз/320/11/15) (адміністративне провадження № К/9901/12643/18, № К/9901/12648/18), від 31 січня 2019 року у справі № 363/406/15-а (адміністративне провадження № К/9901/1159/18), від 13 грудня 2019 року у справі № 495/463/16-а (адміністративне провадження № К/9901/32303/18), від 13 травня 2020 року у справі № 300/906/19 (адміністративне провадження № К/9901/1170/20), щодо застосування правил статті 19 Конституції України, частини дванадцятої статті 46, частини другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц (провадження № 14-120цс18), від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17 (провадження № 11-252апп18), від 04 липня 2018 року у 
справі № 361/3009/16-ц (провадження № 14-163цс18), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17 (провадження № 14-292цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 485/1472/17 (провадження № 14-488цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 756/5081/14-ц (провадження № 14-69цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 469/1346/18 (провадження № 14-185цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 911/2258/18 (провадження № 12-71гс19), від 03 липня 2019 року у справі № 756/5080/14-ц (провадження № 14-277цс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/17-а 
(провадження № 11-303апп19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18), від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (провадження № 14-442цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 554/9719/18 (провадження № 14-78цс20), від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19), від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19), відповідно до яких вимога про скасування рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, ухваленого на користь фізичної особи, в якої з цього рішення виникли відповідні права та обов`язки, безпосередньо стосується прав та обов`язків цієї особи, тому відповідний спір має розглядатися судом за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, згідно з якими вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно є ефективним способом захисту.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_1 у грудні 2022 рокуіз застосуванням засобів поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 22 листопада 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі, а ухвалою від 13 березня 2023 року призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційного скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідно до протоколу сьомої сесії сільської ради сьомого скликання Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області від 08 серпня 2017 року загальний склад ради - 14 депутатів, присутній склад ради - 7 депутатів, присутні на сесії: сільський голова ОСОБА_2 , секретар сільської ради ОСОБА_16, депутати сільської ради ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , відсутні депутати сільської ради: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .
Першим питанням зазначеної сесії було рішення про припинення повноважень одного з депутатів, який подав відповідну письмову заяву.
Згідно з відомостями поіменного голосування за рішення Краснослобідської сільської ради «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 » на засіданні сесії від 08 серпня 2017 року голосували за таке рішення - 8 осіб (7 депутатів та сільський голова), проти 0, утрималися 0.
Рішенням Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області від 08 серпня 2017 року № 40.7-VІІ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0, 1630 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в АДРЕСА_1 .
На підставі цього рішення за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається, прокурор просив визнати недійсним рішення VІI сесії Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області сьомого скликання від 08 серпня 2017 року № 40.7-VІІ «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у АДРЕСА_1 ОСОБА_1 » та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності від 05 вересня 2017 року, індексний номер 36904477, за ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0, 1630 га, з кадастровим номером 3223185601:01:008:0038, що розташована у с. Красна Слобідка Обухівського району Київської області. Підставою звернення до суду з позовом прокурор визначив те, що оскаржуване рішення сільської ради прийняте неповноважним її складом.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, оскільки першим питанням сесії був розгляд заяви одного з депутатів про припинення його повноважень, тому після задоволення цієї заяви правомочним складом стало 7 депутатів, що відповідало кількості депутатів, які ухвалили оспорюване прокурором рішення.
Суд апеляційної інстанції, не встановлюючи, чи порушено право територіальної громади оскаржуваним рішенням сільської ради, змінив рішення суду першої інстанції, оскільки вважав, що правомірним та ефективним способом захисту порушених прав власника є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Водночас апеляційний суд не врахував такого.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Зазначені норми права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відтак, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.
Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.
Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, не з`ясувавши, чи порушені права територіальної громади оскаржуваним рішенням сільської ради, відмовив у задоволенні позову з підстав обрання неефективного (за змістом рішення йдеться саме про неправомірний, тобто не передбачений правом для спірних відносин) способу захисту. Такі висновки апеляційного суду є помилковими, оскільки суд може відмовити в позові за безпідставністю чи недоведеністю пред`явлених вимог або ж суд може встановити, що право позивача порушене, невизнане чи оспорюване, тобто встановити обґрунтованість позову, втім відмовити з підстав вибору неправомірного чи неефективного способу захисту.
Щодо порушення прав територіальної громади оскаржуваним рішенням сільської ради
Суд першої інстанції зробив висновок про те, що права територіальної громади не порушено, оскільки оспорюване рішення сільської ради прийняте повноважним складом. Апеляційний суд власних висновків по суті спору не зробив.
Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини дванадцятої статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради.
Згідно з частинами першою, другою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
У регламенті роботи Краснослобідської сільської ради шостого скликання, затвердженому рішенням Краснослобідської сільської ради від 16 грудня 2010 року № 2.2-VI, зазначено, що рада складається з депутатів, обраних відповідно до Закону України «Про депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів» (пункт 1.2). Сесія ради є правомочною, якщо в ній беруть участь більше половини депутатів від загального складу ради (пункт 3.9). Під час встановлення результатів голосування до загального складу ради зараховують сільського голову, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, та враховують його голос (пункт 4.4). Рішення сільської ради приймається більшістю від загальної кількості обраних депутатів ради, а у випадках, окремо передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради.
У касаційній скарзі прокурор посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 442/730/17 (провадження № 14-557цс18) та у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 320/9663/15-а (2аз/320/11/15) (адміністративне провадження № К/9901/12643/18, № К/9901/12648/18), від 31 січня 2019 року у справі № 363/406/15-а (адміністративне провадження № К/9901/1159/18), від 13 грудня 2019 року у справі № 495/463/16-а (адміністративне провадження № К/9901/32303/18), від 13 травня 2020 року у справі № 300/906/19 (адміністративне провадження № К/9901/1170/20), щодо застосування правил статті 19 Конституції України, частини дванадцятої статті 46, частини другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування».
Верховний Суд визнав безпідставними доводи касаційної скарги про незастосування судами висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 442/730/17 (провадження № 14-557цс18) та постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 320/9663/15-а(2аз/320/11/15) (адміністративне провадження № К/9901/12643/18, № К/9901/12648/18), оскільки зроблені у цих постановах висновки щодо застосування норм права стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.
Так, у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 442/730/17 (провадження № 14-557цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для встановлення порушення процедури прийняття рішення визначальним є сам факт участі депутата у голосуванні за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального), а не вплив такого голосування на прийняте рішення з урахуванням наявності кваліфікованої більшості, яка потрібна для ухвалення позитивного рішення колегіальним органом. Прийняте в умовах реального конфлікту інтересів у одного з депутатів рішення органу місцевого самоврядування компрометує, спаплюжує таке рішення та, як наслідок, нівелює довіру суспільства до органів місцевого самоврядування в цілому.
У постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року 
у справі № 320/9663/15-а (2аз/320/11/15) (адміністративне провадження № К/9901/12643/18, № К/9901/12648/18) зазначено, що рішення міської ради про закриття першої сесії не оскаржено і не скасовано, тому не існували правові підстави для скликання, відкриття, проведення другого пленарного засідання першої сесії ради. За наявності обраного секретаря міської ради депутат ради не мав законних повноважень відкривати пленарне засідання.
Водночас у справі, що переглядається, основним питанням є наявність кворуму та, відповідно, повноважень сесії сільської ради на прийняття оскаржуваного рішення.
У постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 363/406/15-а (адміністративне провадження № К/9901/1159/18) визначено, що пленарне засідання може бути оголошене відкритим і проводиться у разі, якщо на ньому присутні половина складу депутатів плюс один депутат (кворум). На сесії сільської ради, що відбулася 06 листопада 2014 року, із загального складу ради, яка становить 16 депутатів, були присутні лише 8 депутатів. З наведених підстав Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що сесія сільської ради є неповноважною.
У постанові від 13 грудня 2019 року у справі № 495/463/16-а (адміністративне провадження № К/9901/32303/18) Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що участь міського голови у голосуванні при прийнятті рішення (на пленарному засіданні місцевої ради) не можна розцінювати як чинник, який впливає на кількісний склад депутатів на пленарному засіданні як умови, з якою закон пов`язує повноважність сесії місцевої ради. Міський голова є головною посадовою особою територіальної громади і обирається відповідною територіальною громадою на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування в порядку, визначеному законом, і здійснює свої повноваження на постійній основі. Окрім того, міський голова є самостійною складовою системи місцевого самоврядування, що поряд з наведеним вище дає підстави для висновку, що урівноважувати його правовий статус зі статусом депутата місцевої ради не можна. Сесія місцевої ради є певним періодом, протягом якого працює місцева рада; пленарні засідання є однією з форм роботи місцевої ради, які проводяться відповідно до встановленої процедури і протягом роботи сесії. Ототожнювати сесію з пленарним засіданням є помилковим. Так само помилковим є трактувати повноважність сесії місцевої ради через призму присутності на її пленарному засіданні депутатів місцевої ради безвідносно до рішень, які ухвалила ця рада на своєму пленарному засіданні під час сесійного періоду. Тобто правова оцінка того, чи дотримано вимог закону щодо кворуму на пленарному засіданні, є одним з аспектів правової оцінки рішення, яке ухвалила місцева рада на пленарному засіданні під час певної сесії. Верховний Суд врахував, що 06 січня 2016 року без відповідного розпорядження селищного голови та доведення його до відома депутатів та населення було зібрано 7 депутатів селищної ради із загального складу 14 депутатів, що свідчить про відсутність кворуму, у зв`язку з чим погодився з висновками судів про часткове задоволення позову, визнання протиправними дій селищної ради щодо прийняття рішень на сесії за відсутності кворуму, визнання відсутності компетенції селищної ради на вирішення питань водопостачання, відведення та очищення стічних вод.
У постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 300/906/19 (адміністративне провадження № К/9901/1170/20) зазначено, що 13 грудня 2018 року відкрито та проведено двадцять третю сесію сьомого скликання Оболонської сільської ради, усього обрано 14 депутатів, присутні - 7 депутатів, відсутні - 7 депутатів. Верховний Суд звернув увагу на те, що при встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Проте потрібно розділяти суть врахування голосу сільського, селищного, міського голови під час голосування в пленарному засіданні та кворум пленарного засідання, де до загального складу відповідної сільської, селищної, міської ради голова не входить. Тобто голос голови не враховується до загального складу відповідної сільської ради для визначення кворуму для пленарного засідання. Загальний склад депутатів Оболонської сільської ради становить 14 депутатів, а тому в силу приписів частини дванадцятої статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь не менше 8 депутатів. Втім відповідно до протоколу засідання двадцять третьої сесії Оболонської сільської ради сьомого скликання з усього складу депутатського корпусу ради присутніх на цій сесії було лише 7 депутатів, а тому Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що двадцять третя сесія Оболонської сільської ради сьомого скликання, яку проведено 13 грудня 2018 року, є неповноважною.
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідно до протоколу сьомої сесії сільської ради сьомого скликання Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області від 08 серпня 2017 року загальний склад ради 14 депутатів, присутніх зі складу ради - 7 депутатів.
Отже, сесія Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області була б повноважною за присутності більше половини депутатів на її пленарному засіданні, тобто не менше 8 депутатів. Втім, присутніми були лише 7 депутатів, тому сесія ради через брак мінімально необхідного кворуму не може вважатися повноважною, вона не могла бути відкритою.
Суди першої та апеляційної інстанцій зазначених обставини не врахували, як і не врахуваливисновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 363/406/15-а (адміністративне провадження № К/9901/1159/18), від 13 грудня 2019 року у справі № 495/463/16-а (адміністративне провадження № К/9901/32303/18), від 13 травня 2020 року у справі № 300/906/19 (адміністративне провадження № К/9901/1170/20).
З наведених підстав Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що рішення VІI сесії Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області сьомого скликання від 08 серпня 2017 року № 40.7-VІІ «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у АДРЕСА_1 ОСОБА_1 » є незаконним, оскільки прийняте неповноважною сесією з порушенням частини дванадцятої статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та частини другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Оцінка правомірності та ефективності застосованого позивачем способу захисту у спірних правовідносинах
З огляду на те, що права територіальної громади порушені оскаржуваним рішенням сільської ради, тому наступним питанням, що підлягає з`ясуванню, є питання вибору правомірного та ефективного способу захисту порушених прав територіальної громади.
Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
При розгляді справи суд має з`ясувати, чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у таких правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 
(провадження № 12-80гс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор посилався на порушення права власності територіальної громади на землю, порушення порядку надання земельної ділянки у власність громадянину.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19) зазначено, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновки про те, що факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. 
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає ефективному способу захисту прав позивача - власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).
Також Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Такі висновки зроблені, зокрема, у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19).
Отже, з урахуванням релевантної судової практики Великої Палати Верховного Суду, пред`явлення позовних вимог про визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним та про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на майно не є необхідним для ефективного відновлення прав. Ефективним способом захисту порушених прав власника є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Обрання позивачем неправомірного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, що узгоджується із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 
(провадження № 14-125цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції врахував наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що прокурор вимоги про витребування земельної ділянки не заявляв, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з підстав обрання неефективного (неправомірного) способу захисту порушених прав, що не перешкоджає повторному зверненню до суду з обранням правомірного та ефективного способу захисту.
Крім того, у постановах від 31 серпня 2022 року у справах № 372/773/19 (провадження № 61-10650св20) та № 372/770/19 
(провадження № 61-10545св20), від 11 січня 2023 року у справі № 372/772/19 (провадження № 61-10872св22) з подібними правовідносинами Верховний Суд також дійшов висновків про відмову у позовах прокурора з підстав обрання неефективного способу захисту права власності територіальної громади с. Красна Слобідка Обухівського району Київської області.
У касаційній скарзі прокурор посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справах № 488/6211/14-ц 
(провадження № 14-235цс18), № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) та від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц 
(провадження № 14-636цс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18) зазначено, що рішення щодо спірної земельної ділянки держава в особі обласної державної адміністрації як уповноваженого органу не приймала, що означає те, що відчуження земельної ділянки відбулося без вираження волі власника. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, є рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду врахувала, що власник волю на відчуження земельної ділянки взагалі не виявляв, у зв`язку з чим дійшла переконання, що повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. 
У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника. Тому відсутність у справі такого рішення держави в особі обласної державної адміністрації як уповноваженого органу означає, що відчуження земельної ділянки відбулося без вираження волі власника. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника. Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зроблено висновок про те, що віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого 
статтями 215, 216 ЦК України, оскільки ці норми надають право на повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Отже, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.
Висновки суду апеляційної інстанції щодо ефективного способу захисту порушених прав, яким у цій справі є витребування майна, не суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у наведених заявником у касаційній скарзі постановах, оскільки у випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння особою спірним майном, право власності належатиме іншій особі - власникові, який має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) наголошено на тому, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Отже, суд апеляційної інстанції помилково не з`ясував, чи порушені права позивача, проте Верховний Суд дійшов переконання, що таке право порушене. В іншій частині рішення апеляційний суд зробив правильний висновок про вибір позивачем неефективного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові. З наведених підстав постанову суду апеляційної інстанції потрібно змінити, доповнивши її мотивувальну частину висновками про незаконність оскаржуваного рішення сільської ради та порушення прав територіальної громади на землі комунальної власності.
Безпідставними є доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, про визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У цих постановах зазначено, що апеляційні суди відмовляли в задоволенні зазначених вимог з тих підстав, що позивачі обирали неефективні способи захисту прав, оскільки рішення суб`єктів державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, тому ефективним способом захисту прав або інтересів позивачів у такому разі є не скасування рішень суб`єктів державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності (користування), що передбачено у частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Верховний Суд у наведених постановах зробив висновки про те, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення апеляційними судами оскаржуваних постанов, такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачав, тому апеляційні суди помилково констатували необхідність застосування позивачами такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати відновлення порушених прав, а отже, неспроможний надати ефективний захист прав позивача. За змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно такі судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до цього переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права.
Наведені висновки, викладені в згаданих постановах, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки їх сформульовано у справах, фактичні обставини яких є відмінними від обставин справи, що переглядається. У цій справі має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, тому інші вимоги власника, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, не є необхідними для ефективного відновлення його права.
Оцінка інших доводів касаційної скарги
У касаційній скарзі прокурор посилається на те, що суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц 
(провадження № 14-104цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 916/749/17, від 25 вересня 2020 року у справі № 921/341/19, від 11 серпня 2021 року у справі № 922/443/20.
У наведених заявником у касаційній скарзі постановах зроблено висновки щодо наявності повноважень у прокурора на представництво інтересів територіальної громади, зокрема, йдеться про те, що оскільки порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є одним зі співвідповідачів, незаконних рішень прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки.
Втім, у справі, що переглядається, суд першої інстанції не робив висновків щодо відсутності у прокурора повноважень на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі територіальної громади с. Красна Слобідка Обухівського району Київської області. Тож доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Безпідставними є доводи касаційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц (провадження № 14-120цс18), від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17 (провадження № 11-252апп18), від 04 липня 2018 року у справі № 361/3009/16-ц (провадження № 14-163цс18), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 
(провадження № 11-377апп18), від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17 (провадження № 14-292цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 485/1472/17 (провадження № 14-488цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 756/5081/14-ц (провадження № 14-69цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 469/1346/18 (провадження № 14-185цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 911/2258/18 (провадження № 12-71гс19), від 03 липня 2019 року у справі № 756/5080/14-ц (провадження № 14-277цс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/17-а (провадження № 11-303апп19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18), від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (провадження № 14-442цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 554/9719/18 (провадження № 14-78цс20), від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19), від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19).
У наведених постановах Велика Палата Верховного Суду вирішувала виключно питання юрисдикційності спорів, тоді як у справі, що переглядається, суди вирішили спір по суті, висновків щодо віднесення спору до компетенції суду іншої юрисдикції не зробили. Крім того, Верховний Суд вважає правильним розгляд цього позову в порядку цивільного судочинства, оскільки вимога про скасування рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, ухваленого на користь фізичної особи, у якої на підставі цього рішення виникли відповідні права та обов`язки, безпосередньо стосується прав та обов`язків цієї особи, тому, враховуючи характер спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, суди попередніх інстанцій правомірно розглянули спір за правилами ЦПК України.
Оцінка клопотання прокурора про розгляд справи з участю прокурора Офісу Генерального прокурора
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи в межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Верховний Суд створює учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Водночас згідно із частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод однією з істотних гарантій справедливого судового розгляду є публічний судовий розгляд.
Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження в судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини» Axen v. Germany, заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії» Varela Assalino contre le Portugal, заява № 64336/01). Так, у випадках коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
ЄСПЛ у рішенні від 26 травня 1988 року у справі «Екбатані проти Швеції»Ekbatani v. Sweden, заява № 10563/83, зазначив, що якщо розгляд справи в суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи в другій і третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури в цій справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим в апеляційному чи касаційному суді особисто.
Оскільки Верховний Суд у справі, що переглядається, не встановив потреби викликати учасників справи з метою надання ними пояснень, то у задоволенні відповідного клопотання заступника керівника Київської обласної прокуратури потрібно відмовити.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що апеляційний суд, не з`ясувавши, чи порушені права територіальної громади оскаржуваним рішенням сільської ради, відмовив у задоволенні позову з підстав обрання неефективного способу захисту. Такі висновки апеляційного суду є помилковими, оскільки суд може відмовити в позові за безпідставністю чи недоведеністю заявлених вимог або ж суд може встановити, що право позивача порушене, невизнане чи оспорюване, тобто встановити обґрунтованість позову, втім відмовити з підстав обрання неправомірного чи неефективного способу захисту.
Верховний Суд встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 363/406/15-а (адміністративне провадження № К/9901/1159/18), від 13 грудня 2019 року у справі № 495/463/16-а (адміністративне провадження № К/9901/32303/18), від 13 травня 2020 року у справі № 300/906/19 (адміністративне провадження № К/9901/1170/20), не врахували, що оскаржуване рішення сільської ради прийняте неповноважною сесією з порушенням частини дванадцятої статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та частини другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Водночас Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушених прав, яким у спірних правовідносинах має бути віндикація.
Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок про те, що касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, а постанову суду апеляційної інстанції змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а саме: доповнити її мотивувальну частину висновками щодо незаконності оскаржуваного рішення сільської ради та порушення прав територіальної громади на землі комунальної власності. Постанову апеляційного суду в іншій частині, а саме в частині залишення без змін резолютивної частини рішення суду першої інстанції про відмову в позові, потрібно залишити незмінною.
За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має правоскасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини(частини перша-четверта статті 412 ЦПК України).
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи те, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги прокурора, зміну мотивувальної частини оскаржуваної постанови апеляційного суду, тобто правовий результат вирішення спору залишився без змін, то судові витрати, понесені заявником у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на Київську обласну прокуратуру.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу прокурора - заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                           І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко