ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 березня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/6017/22	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро 
апеляційну скаргу ОСОБА_1     
на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року 
у справі №280/6017/22 
за позовом   ОСОБА_1      
до  Військової частини НОМЕР_1     
про стягнення заробітної плати,- 
ВСТАНОВИВ:
19  жовтня 2022 р.    ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до   Військової частини НОМЕР_1   в якому просив:  
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неврахування «щомісячної додаткової грошової винагороди» та «індексації грошового забезпечення» при обрахунку позивачу «грошової допомоги на оздоровлення» передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2015, 2016, 2017 роки;
- зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплатити на користь позивача «грошову допомогу на оздоровлення» передбачену статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням «щомісячної додаткової грошової винагороди" та "індексації грошового забезпечення» за 2015, 2016, 2017 роки;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неврахування «щомісячної додаткової грошової винагороди» та «індексації грошового забезпечення» при обрахунку позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;
- зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплатити на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням «щомісячної додаткової грошової винагороди» та «індексації грошового забезпечення».
Ухвалою суду від 21.10.2022 року позовну заяву залишено без руху, на підставі статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви строком 10 днів від дня одержання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, оформлену у відповідності до статті 167 КАС України, із зазначенням поважних підстав пропуску строку звернення до суду.
Ухвалою  Запорізького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 р. у справі № 280/6017/22 адміністративний позов    ОСОБА_1      до  Військової частини НОМЕР_1  про стягнення заробітної плати – повернуто заявнику. 
Постановляючи дану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами позивачем пропущено, при цьому будь-яких обґрунтувань обставин та належних доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, позивачем не наведено та не доведено.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1      подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 р. у справі № 280/6017/22, як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не врахував, що строк звернення до суду ним не пропущено, оскільки такий спливає 20.10.2022, через 3 місяці після набрання чинності Законом України від 01.07.2022 №2352.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.
         З`ясовуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд першої інстанції виходив з того, що у спірному випадку строк звернення до суду з заявленими позовними вимогами визначається саме ч.5 ст.122 КАС України.
З приводу таких висновків суду першої інстанції судова колегія   вважає за необхідне зазначити таке:
За змістом частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.
Саме вказаний спеціальний місячний строк, що визначений частиною 5 статті 122 КАС України, і був застосований в спірному випадку судом першої інстанції.
Водночас, судом першої інстанції не взято до уваги наступне.
Як свідчать матеріали справи підставою звернення позивача з цим позовом до суду стало не нарахування та невиплата відповідачем компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, неправильним розрахунком грошового забезпечення, яке виплачувалося за період служби.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ) військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до положень статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (абзац перший частини першої).
До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга).
Отже, у спірному випадку позивачем порушено питання про виплату грошового забезпечення, яке складається з основних та додаткових видів грошового забезпечення.
Таким чином, заявлений позов фактично стосується права позивача на виплату належного йому грошового забезпечення.
Разом з тим, у положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю. Тобто, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належної військовослужбовцю суми грошового забезпечення, застосуванню підлягають загальні норми трудового законодавства.
Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції яка діяла на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 статті 233 КЗпП України, (в редакції яка діяла на час звільнення позивача з військової служби) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, право на заробітну плату, на час звільнення позивача з військової служби, не обмежувалося будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.
Таким чином, стаття 233 Кодексу законів про працю України є спеціальною нормою по відношенню до частини 5 статті 122 КАС України, оскільки стосується саме виплати сум, які належать  до виплати особі  при звільненні.
19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю.
Зокрема, стаття 233 Кодексу законів про працю України врегульовує питання строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів.
Так, відповідно до частин 1 та 2 даної норми (в редакції станом на дату подання позовної заяви до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Таким чином, з огляду на внесенні до ст.233 КЗпП України зміни, відбулися зміни в частині строку, в який особа може реалізувати своє право на судовий захист у разі невиплати усіх належних їй сум при звільненні.
Суд першої інстанції, з огляду на внесені зміни, вказав і на те, що позивачем також були пропущені строки, визначені ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції Закону №2352).
З таким висновком суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не може погодитися з огляду на таке.
Так, по-перше: внесені зміни до ст.233 КЗпП України, шляхом встановлення строків реалізації права на судовий захист, звужують права позивача на такий захист, в порівняні до того, що на час звільнення зі служби позивач не був обмежений будь-яким строком щодо судового захисту. У свою чергу, ст.58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Отже, оскільки право звернення до суду у позивача виникло внаслідок не здійснення з ним повного розрахунку при звільненні, то застосування положень ч.2 ст.233 КЗпП України в новій редакції до правовідносин, які фактично виникли у 2017 році (рік звільнення позивача зі служби), та застосування ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції Закону №2352) буде суперечити Основному закону.
По-друге, положення ч.2 ст.233 КЗпП України не лише визначають строки реалізації права на судовий захист, а й визначають час, з якого починається перебіг такого строку, а саме: «з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні».
У свою чергу, Законом №2352 не лише внесено зміни до ст.233 КЗпП України, а і до ст.116 КЗпП України, якою, з урахуванням змін, передбачено, що про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Отже, саме з подією отримання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільнення, законодавець пов`язує перебіг трьохмісячного строку для звернення з позовом до суду.
Як зазначено вище, позивача звільнено зі служби в 2017 році, тобто до внесення змін до ст.116 КЗпП України, якою передбачено обов`язок  роботодавця письмово повідомити працівника не лише про нараховані суми, а й фактично виплачені, при цьому, з конкретизацією сум по кожному із виду виплат.
Такого повідомлення позивач не отримував та не міг отримувати, у зв`язку з відсутністю таких вимог закону на час його звільнення.
Отже, за таких обставин взагалі відсутні підстави стверджувати про пропуск позивачем строку звернення до суду, який визначено ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції Закону №2352).
З огляду на викладене, оскаржену ухвалу про повернення позову не можливо визнати законною та обґрунтованою, як того вимагає ст.242 КАС України, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1     на ухвалу  Запорізького окружного адміністративного суду  від  28 листопада 2022 р. у справі № 280/6017/22 - задовольнити.
Ухвалу  Запорізького окружного адміністративного суду  від  28 листопада 2022 р. у справі № 280/6017/22 – скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.ст.328,329 КАС України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко