ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року	Львів	Справа № 500/2247/22 пров. № А/857/10892/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Довгої О.І., Хобор Р.Б., 
розглянувши у в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення  Тернопільського окружного адміністративного суду  від 04 липня 2022 року (суддя Баранюк А.З., ухвалене в м. Тернополі ) у справі № 500/2247/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області   про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
                                                       ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, та просив: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 03.09.1994 по 26.10.1998 та відмові в призначенні пенсії по інвалідності, згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 14.01.2022; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 03.09.1994 по 26.10.1998 та призначити пенсію по інвалідності, згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 14.01.2022.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду  від 04 липня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 03.09.1994 по 26.10.1998 та відмові в призначенні пенсії по інвалідності, згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 03.09.1994 по 26.10.1998 та призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 02 лютого 2022 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, яке в апеляційній скарзі покликаються на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 09.02.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності. Страховий стаж склав 12 років 04 місяці 09 днів. Зазначає, що до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 03.09.1994 по 26.10.1998, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки у записі № 14 відсутня дата наказу про звільнення з роботи. Також, не зараховано період роботи з 01.03.2000, оскільки в записі № 15 відсутній номер і дата наказу про прийняття на роботу та не має запису про закінчення періоду роботи, а також відсутня інформація про страховий стаж за даний період в індивідуальних відомостях про застраховану особу. Відтак апелянт вважає, що згідно представлених документів страховий стаж позивача склав 12 років 04 місяці 09 днів, що є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави та доводи в межах апеляційної скарги, відзив, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме  відповідно до довідки від 02.02.2022 серії ААВ № 438396, ОСОБА_1 25.08.1964 ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено другу групу інвалідності. 
09.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою щодо призначення пенсії по інвалідності згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та рішенням від 15.02.2022 №191950014795 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії по інвалідності згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Рішення пенсійного органу обґрунтоване тим, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період роботи з 03.09.1994 по 26.10.1998, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки у записі №14 відсутня дата наказу про звільнення з роботи. Також, як слідує із вказаного рішення, відповідачем встановлено, що на момент звернення страховий стаж роботи позивача становить 12 років 04 місяці 9 днів.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся в суд з даним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної зазначає наступне.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV), 
Частиною 1 статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією.
Для осіб з інвалідністю II та III груп, які досягнули віку від 56 років до 59 років включно при наявності 14 років страхового стажу.
Як передбачено частинами 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Окрім цього, згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Також, пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Як вже зазначалось вище, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії пенсійний орган посилається на те, що до страхового стажу не може бути зарахований період роботи з 03.09.1994 по 26.10.1998, оскільки у записі №14 відсутня дата наказу про звільнення з роботи.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, у період внесення записів про роботу позивача у спірні періоди після 1993, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58), пунктом 2.4. якої передбачено, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.
Як передбачено пунктом 2.6. Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Абзацом 2 пункту 6.1 Інструкції №58 передбачено, що в разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.
Відтак проаналізувавши вказані вище норми суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, а недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.
Також колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку=, що відповідає позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зарахування спірного періоду роботи позивача з 03.09.1994 по 26.10.1998 до його страхового стажу.
Пунктом 2 частини 1 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зокрема, передбачено пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.
Відтак, оскільки позивач звернувся за пенсією не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності та має достатній страховий стаж для її призначення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 02 лютого 2022 року.
Враховуючи викладене вище колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про підставність позовних вимог до часткового задоволення.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,- 
                                                             ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській  області залишити без задоволення, а рішення  Тернопільського окружного адміністративного суду  від 04 липня 2022 року у справі № 500/2247/22 без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	Р. Б. Хобор