ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Баб`юк П.М.

21 березня 2023 року	Львів	Справа № 500/3988/22 пров. № А/857/1653/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 року   у справі № 500/3988/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області  про визнання протиправними дій за зобов`язання вчити дії, -
                                                           В С Т А Н О В И В :
04.11.2022р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області, у якому просила суд: 
- визнати протиправними дії щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплати підвищення пенсії, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому п.“г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, із розрахунку 50 %  від мінімальної пенсії за віком, щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до ст. 58 Закону України “Про пенсійне забезпечення”;
- зобов`язати здійснити перерахунок і виплату підвищення пенсії в розмірі 50 % від мінімальної пенсії за віком, відповідно до п.“г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, починаючи з 01.07.2022р., і здійснити перерахунок стажу роботи згідно  ст. 58 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з 01.07.2022р. як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 03.07.1951р. до 17.09.1956р. на підставі Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” №2325-VIII від 13.03.2018р.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.12.2022р. позов задоволено.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.12.2022р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Тернопільській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Із змісту архівної довідки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 12.04.2022р. №16-А-1/2022 видно, що батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі наказу МДБ СРСР №00430 від 21.08.1947р. рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як членів сім`ї пособника ОУН, ІНФОРМАЦІЯ_2 виселено із с.Сороцьке Теребовлянського району Тернопільської області на спецпоселення в Читинську область з конфіскацією майна.
03.07.1951р. ОСОБА_1 самостійно прибула в Читинську область до місця поселення батьків та згідно протоколу Особливої наради МДБ СРСР від 14.06.1952р. №44а взята на облік як спецпоселенка по місцю виселення її батьків.  На спецпоселенні під наглядом спецкомендатури ОСОБА_1 перебувала до 17.09.1956р.
Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду УРСР від 13.08.1960р. постанови Особливої наради при МБД СРСР від 23.03.1948р. та від 14.06.1952р. про виселення родини ОСОБА_4 відмінені та справа переведенням закрита.
Отже, позивач перебувала у засланні з 03.07.1951р. - 17.09.1956р.
ОСОБА_1 визнана реабілітованою особою, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1 та має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні”.
Згідно довідки про укладення шлюбу серії №А-00953 від 04.08.2022р., видно, що ОСОБА_5 після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище чоловіка – ОСОБА_6 .
В липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою щодо проведення нарахування підвищення до її пенсії згідно  ст. 47, п. “г” ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 05.05.2018р. та перерахунку стажу роботи за ст.58 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з 05.05.2018р. як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні на підставі Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” №2325-VIII від 13.03.2018р..
29.07.2022р. Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області листом №2705-2835/А-02/8-1900/22 повідомив позивача про відсутність правових підстав в перерахунку нарахування підвищення до пенсії за п. “г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком та перерахунку стажу роботи за ст. 58 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб” як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні на підставі Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно  ч.1 ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) необхідно вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 вказаного Закону.
Із змісту ст. 1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 №962-XII, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон №962-XII),  видно, що реабілітованими визнаються особи: які до 24.08.1991р. були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24.08.1991р. були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24.08.1991р. були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24.08.1991р. були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 ст.3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24.08.1991 за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених ст.2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24.08.1991р., було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
ч.1 ст.4 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» передбачено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
В  п.2.13 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 видно, що за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно зі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.
Відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон №1788-XII), призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, - на 50 %, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25% мінімальної пенсії за віком.
В п.6 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон №1058-IV), видно, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
пп. 2 п.4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008р. №654, з наступними змінами та доповненнями (далі постанова №654), установлено, що з 01.09.2008р. репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 грн.
ст.8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
В ст.28 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.
Згідно вимог ч.1 ст.2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. №966-XIV, з наступними змінами та доповненнями, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.
ч.4 ст.28 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.
Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не п.п.2 п.4 постанови №654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10.10.2018 у справі № 446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі № 446/1515/16-а та від 06.02.2019 у справі № 446/1848/16-а.
Аналізуючи співвідношення пп. 2 п.4 Постанови №654 та п. «г» ст.77 Закону «Про пенсійне забезпечення», суд виходить з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень згаданого Закону як нормативно-правового акта вищої юридичної сили.
Як видно з матеріалів справи, позивач визнана реабілітованою та відповідно до посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що до ОСОБА_1 потрібно застосовувати ч.4 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за якою депортованим особам, які знаходилися на спецпоселенні (період якого визначається з моменту депортації до моменту зняття режиму спецпоселень включно), період роботи на спецпоселенні зараховується до страхового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі з огляду на таке.
Зокрема, ОСОБА_1 є реабілітованою особою, та відповідно немає статусу депортованої особи.
В абз. 2 пп. 2 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005р. (далі - Порядок) видно, що за періоди роботи на спецпоселенні депортованими особами, які знаходилися на спецпоселенні (період якого визначається з моменту депортації до моменту зняття режиму спецпоселень включно), додатково надаються документи, які підтверджують їх належність до цих осіб (посвідчення) та період перебування на спецпоселенні (довідка або інші документи, видані компетентними органами України, інших держав колишніх республік СРСР).
пп. 4 п.2.6. Порядку при призначенні до пенсій надбавок, допомог, додаткової пенсії, компенсації, пенсії за особливі заслуги перед Україною та підвищень відповідно надаються такі документи, зокрема, документи про визнання заявника реабілітованим або членом його сім`ї, якого було примусово переселено (для підвищення пенсії згідно  п. "г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення").
В п.2.13 Порядку передбачено, що документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого.
Отже, колегія суддів звертає увагу апелянта, що ОСОБА_1 при зверненні до пенсійного органу із заявою про виплату підвищення до її пенсії, надала копію посвідчення про те, що вона є реабілітованою особою, а не депортовано, як про це зазначає апелянт, що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_1 .
З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач є особою, яка необґрунтовано зазнала політичні репресії та згодом була реабілітована, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до п. «г» ст.77 Закону «Про пенсійне забезпечення» на 50% мінімальної пенсії за віком.
Підвищення до пенсії, яке виплачується позивачу в обсягах, визначених постановою №654, звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить Закону «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.
Апеляційним судом враховано, що відповідно до ч.4 ст.45 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», перерахунок призначеної пенсії провадиться в такі строки:
-у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано  після 15 числа;
-у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.
Як видно з матеріалів справи  в липні 2022 року позивач звернулась до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії.
З огляду на наведене, саме з 01.07.2022р. у ОСОБА_1 виникло право на перерахунок та виплату  пенсії з урахуванням передбаченого п. «г» ст.77 Закону «Про пенсійне забезпечення» підвищення.
Щодо проведення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі, відповідно до вимог ст. 58 Закону «Про пенсійне забезпечення», колегія суддів зазначає таке.
ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
В ст.58 Закону «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.
Згідно визначення, яке міститься у ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.
Таким чином законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована в потрійному розмірі.
З матеріалів справи видно, що позивач примусово виселена на спецпоселення з конфіскацією майна, тобто відповідно до ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» перебувала у засланні на спецпоселенні з 03.07.1951р. до 17.09.1956р., а тому має право на зарахування часу її заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також,  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області – залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 року   у справі № 500/3988/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 21.03.2023р