ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року	Львів	Справа № 300/3266/22 пров. № А/857/15308/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
судді-доповідача:                                                    Судова-Хомюк Н.М.,
суддів:                                                                            Іщук Л.П, 
                                                                                      Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі № 300/3266/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про зобов`язання вчинити певні дії,-
суддя в 1-й інстанції - Главач І.А.
час ухвалення рішення -не зазначено,
місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення - 23.06.2022,

                                                     В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (надалі також - ГУ ПФ України у Івано-Франківській області; ГУ ПФ України в Одеській області), в якому просив суд:
- визнати протиправними та скасувати рішення ПФУ про відмову у призначенні пенсії від 13.01.2022 за №092850012681, від   07.04.2022 за №092850012681 та від 03.06.2022 за №092850012681.
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 :
а) до загального стажу роботи, стаж періоду його роботи: у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Варьеган-Ремонт» - з 26.10.2005 по 31.08.2006 (10 місяців 6 днів); у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Спец УБР Уват» - з 15.09.2006 по 02.01.2007 (3 місяці 19 днів); у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗапСиббурнефть» - з 01.02.2009 по 28.12.2009 (11 місяців); у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буринжениринг» - з 27.02.2010 по 31.08.2010 (6 місяців 2 дні); у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буровая Компания Сибирь» - з 23.09.2013 по 12.10.2017 (4 роки 20 днів).
б) до пільгового стажу за Списком №2 періоди його роботи: у Стрийській нафтогазорозвідувальній експедиції глибокого буріння Об`єднання «Західукргеологія» з 05.02.1996 по 21.12.1999; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Бурнефть» з 10.01.2001 по   10.09.2001; у Калуській нафтогазорозвідувальній експедиції глибокого буріння Державного геологічного підприємства «Західукргеологія» з 17.09.2001 по 10.01.2002; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Интернеф-тегазсервис» з 16.02.2002 по 28.02.2002; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «КНГ-Сервіс» з 01.03.2002 по   09.02.2003; у Закритому акціонерному товаристві виробничо-дослідного об`єднання «Регіон» з 04.11.2003 по 09.07.2004; у Акціонерному товаристві «Белорусское УПНП и КРС» з 13.08.2005 по 24.10.2005; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Варьеган-Ремонт» з 26.10.2005 по 31.08.2006; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Спец УБР Уват» з 15.09.2006 по  02.01.2007; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗапСиббурнефть» з 10.01.2007 по 17.07.2007, з 18.07.2007 по 31.12.2007, з 01.01.2008 по 31.01.2009, з 01.02.2009 по 28.12.2009; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буринжениринг» з 27.02.2010 по 31.08.2010; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Бурова Сервісна Компанія  1» з 01.03.2012 по 21.09.2013; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буровая Компания Сибирь» з 23.09.2013 по 12.10.2017; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ВышТрансБур Сервис» з 18.10.2018 по 05.08.2019;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 05.01.2022 - з дня звернення за пенсією;
- стягнути з відповідача судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 992,40 грн..
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що органами Пенсійного фонду неодноразово протиправно і необґрунтовано відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 з підстав відсутності у позивача необхідного страхового та спеціального (пільгового) стажу роботи. При цьому, позивач посилається на приписи статті   13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного суду України №1-р/2020 від 23.01.2020. Так, станом на момент звернення позивачем до територіального підрозділу Пенсійного фонду України, останній набув право на пільгову пенсію, оскільки йому вже виповнилось 55 років та у нього було достатньо як загального страхового, так і спеціального (пільгового) стажу роботи. Як наслідок, позивач просить суд призначити з 05.01.2022 - з дня первинного звернення, пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Вказує, що відмова у призначенні пенсії обґрунтована лише тим, що позивачем не набуто необхідного пільгового та страхового стажу для призначення пенсії за віком, що у свою чергу не відповідає дійсності.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2022 року залучено до участі у справі №300/3266/22 в якості співвідповідачів Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (надалі також - ГУ ПФ України в Донецькій області) та Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (надалі також - ГУ ПФ України в Хмельницькій області).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправними та скасовано рішення Пенсійного фонду України про відмову у призначенні пенсії від 13.01.2022 за №092850012681, від 07.04.2022 за №092850012681 та від 03.06.2022 за №092850012681.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області  зарахувати ОСОБА_1 :
1) до загального періоди його роботи: у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Варьеган-Ремонт» - з 26.10.2005 по 31.08.2006 (10 місяців 6 днів); у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Спец УБР Уват» - з 15.09.2006 по 02.01.2007 (3 місяці 19 днів); у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗапСиббурнефть» - з 01.02.2009 по 28.12.2009 (11 місяців); у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буринжениринг» - з 27.02.2010 по 31.08.2010 (6 місяців 2 дні); у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буровая Компания Сибирь» - з 23.09.2013 по 12.10.2017 (4 роки 20 днів).
2) до пільгового стажу за Списком №2 періоди його роботи: у Стрийській нафтогазорозвідувальній експедиції глибокого буріння Об`єднання «Західукргеологія» з 05.02.1996 по 21.12.1999; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Бурнефть» з 10.01.2001 по 10.09.2001; у Калуській нафтогазорозвідувальній експедиції глибокого буріння Державного геологічного підприємства «Західукргеологія» з 17.09.2001 по 10.01.2002; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Интернеф-тегазсервис» з 16.02.2002 по 28.02.2002; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «КНГ-Сервіс» з 01.03.2002 по 09.02.2003; у Закритому акціонерному товаристві виробничо-дослідного об`єднання «Регіон» з 04.11.2003 по 09.07.2004; у Акціонерному товаристві «Белорусское УПНП и КРС» з 13.08.2005 по 24.10.2005; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Варьеган-Ремонт» з 26.10.2005 по 31.08.2006; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Спец УБР Уват» з 15.09.2006 по 02.01.2007; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗапСиббурнефть» з 10.01.2007 по 17.07.2007, з 18.07.2007 по 31.12.2007, з 01.01.2008 по 31.01.2009, з 01.02.2009 по 28.12.2009; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буринжениринг» з 27.02.2010 по 31.08.2010; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Бурова Сервісна Компанія 1» з 01.03.2012 по 21.09.2013; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буровая Компания Сибирь» з 23.09.2013 по 12.10.2017; у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ВышТрансБур Сервис» з 18.10.2018 по 05.08.2019.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 05.01.2022 - з дня звернення за пенсією.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 248 (двісті сорок вісім) гривень 10 копійок..
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 248 (двісті сорок вісім) гривень 10 копійок.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 248 (двісті сорок вісім) гривень 10 копійок.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 248 (двісті сорок вісім) гривень 10 копійок.  
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач - ГУ ПФ України у Івано-Франківській області, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції задоволено позовні вимоги без відсутності інформації щодо сплати страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації. Скаржник зокрема зазначає, що в даному випадку органами Пенсійного фонду не покладається відповідальність на позивача щодо сплати страхових внесків, а тільки зазначаються правові наслідки за несплату страхових внесків, зокрема не зарахування періоду до страхового стажу та відповідно відмова в призначенні пенсії за недостатністю страхового стажу. Апелянт також вказує, що відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону 1058 до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. З огляду на зазначене вважає, що норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині призначення пенсій на пільгових умовах за Списком №2 не підлягають застосуванню. Вважає, що суд першої інстанції надав неналежну правову оцінку всім суттєвим обставинам справи та не повною мірою оцінив докази у справі, доводи відповідача, прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив також відповідач - ГУ ПФ України в Хмельницькій області, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що висновок суду першої інстанції, щодо визнання протиправними та скасування рішень Пенсійного фонду України про відмову у призначенні пенсії від 13.01.2022 року №092850012681, від 07.04.2022 року №092850012681 та від 03.06.2022 за №092850012681 є помилковим та необґрунтованим. При цьому апелянт зазначає, що одночасне застосування судом першої інстанції  обох способів захисту порушеного права - визнання спірного акту нечинним та скасування такого акту є помилковим. Апелянт також вказує, що відповідно до п.20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМ України від 12.08.1993 №637 (зі змінами) у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників із дотриманням вимог до змісту та форми такої довідки. Вважає, що суд першої інстанції надав неналежну правову оцінку всім суттєвим обставинам справи та не повною мірою оцінив докази у справі, доводи відповідачів, прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05.01.2022 ОСОБА_1 вперше звернувся із заявою до територіального органу Пенсійного фонду України про призначення пільгової пенсії за Списком №2.
13.01.2022 за результатами розгляду поданих позивачем до заяви документів Пенсійним органом згідно рішення №092850012681, яке позивач отримав 18.02.2022, відповідачем відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, посилаючись на положення статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також, вказаним рішенням визнається 25 років 6 місяців 24 дні страхового стажу позивача, з яких 1 рік 5 місяців 7 днів  - стажу роботи за Списком №2 (том 1 а.с. 47-49).
07.04.2022 згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області  №092850012681, яке направлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 20.04.2022 за №0900  0214  8/12586, відповідачем вже визнається 28 років 6 місяців страхового стажу позивача, з яких 3 роки 4 місяці   - стажу роботи за Списком №2. При цьому, також посилаючись на положення статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсійним органом відмовлено у призначенні пільгової пенсії (том 1 а.с. 50-52).
03.06.2022 згідно рішення пенсійного органу №092850012681, яке направлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 10.06.2022 за №0900  0214  8/19441, відповідачем визнається 25 років 9 місяців 19 днів страхового стажу позивача (тобто вже менше, ніж було визнано згідно рішення від   07.04.2022 за №092850012681), з яких 9 років 1 місяць 21 день   - стажу роботи за Списком №2 (том 1 а.с.53-55).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем допущена механічна описка у змісті позову щодо дати вказаного рішення пенсійного органу, зазначивши замість дати «03.06.2022» дату «07.06.2022», однак, така описка жодним чином не впливає на обставини справи.
Вищевказані обставини встановлені матеріалами справи та не заперечуються сторонами по справі.
Позивач вважаючи, що відмова у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах є протиправною, звернувся до суду з вказаним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору у даній справі є оцінка наявності чи відсутності підстав для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах. Суд першої інстанції зазначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості зазначені неповні чи неточні відомості про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості. При цьому, суд взяв до уваги те, що враховуючи, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує трудовий стаж, і трудова книжка позивача оформлена належним чином, суд зазначає, що відповідач протиправно не врахував у повному обсязі вказані періоди роботи позивача до його загального страхового стажу. Суд першої інстанції зазначає те, що  Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, як таке, до якого звертався позивач із заявами про призначення пенсії та від якого супровідними листами отримував протиправні рішення про відмову у призначенні пенсії, слід зобов`язати зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 вказані періоди роботи, оскільки такі підтверджуються, як вже зазначено, як основним первинним документом - трудовою книжкою, так й іншими документами, які містяться в матеріалах справи. Також, суд першої інстанції звертає увагу на те, що при прийнятті рішення про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах кожного разу пенсійним органом враховувався різний як загальний страховий стаж, так і пільговий. Відтак, враховуючи, що відомості про роботу позивача на посадах, віднесених до Списку №2, що підтверджені записами в трудовій книжці та додатковими документами, суд зазначає, що відповідач протиправно не врахував вказані періоди роботи позивача до його пільгового стажу. Враховуючи вищенаведене суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового та пільгового стажу позивача спірні періоди, страховий стаж позивача складає понад 25 років, з яких пільговий стаж роботи складає понад 12 років 6 місяців, тому на думку суду, останній має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2. Суд першої інстанції також вказує на безпідставність доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відсутність інформації щодо сплати страхових внесків, а також про безпідставність посилань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у відзиві з цього приводу на постанови суду апеляційної інстанції та не бере їх до уваги, оскільки відповідно до ч.   5   ст.   242   КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не суду апеляційної інстанції. Суд також зазначає, що за вказаних обставин, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від   23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України, оскільки таке застосування судом вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянтів, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.
Спеціальний Закон, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулює також Закон України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ).
Згідно із ч.1 ст.5 Закону №1058-ІV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до ч.3 ст.4 Закону №1058-ІV, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 8 Закону №1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з приписами частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною 1 статті 114 Закону №1058-IV передбачено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців у чоловіків і не менше 23 років 6 місяців у жінок.
Пунктом «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Водночас, статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Порядок застосування статті 13 визначає пункт   3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020.
Згідно ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за рішеннями Конституційного Суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абзац 6 п.4 Рішення Конституційного Суду України у справі №1-31/2000 про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).
Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2000 у справі №1-31/2000 про порядок виконання рішень Конституційного Суду України вказав, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади.
Отже, рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв`язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.
Пунктом 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1  р/2020 від 23.01.2020 стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від   23.01.2020 встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02..03.2015 №213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: … б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12   років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам».
Отже, у статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII було встановлено страховий стаж роботи для чоловіків не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців пільговий стаж.
Відповідно до пункту 4.4 Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від   23.01.2020, перевіряючи статтю 13, частину 2 статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, на відповідність Конституції України, Конституційний Суд України виходив з такого.
Згідно зі статтею 13, частиною 2 статті 14, пунктами «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. Однак оспорюваними положеннями Закону №213-VIII змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам.
Таким чином стаття 13, частина 2 статті 14, пункт «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині 1 статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Також, варто зазначити, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 по справі №360/3611/20 в аналогічних відносинах дійшла до висновку, що застосуванню підлягають норми Закону №1788-XI з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, а не Закону №1058-IV.
Враховуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України. Таке застосування судом вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Суд апеляційної інстанції погоджується із твердженням, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.
Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 (далі Порядок № 383), передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.
Пунктом 10 Порядку № 383 встановлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).
Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Таким чином, трудова книжка має містити дані щодо факту перебування особи в трудових відносинах для підтвердження наявності трудового стажу та є основним документом, що підтверджує стаж роботи.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5 зазначеного Порядку).
Як видно з матеріалів справи, згідно трудової книжки НОМЕР_1 підтверджено періоди роботи позивача: з 06.06.1985 по 15.03.1991 (5 років 9 місяців 9 днів) та з 16.03.1991 по 25.07.1994 (3 роки 4 місяці 9 днів) в Івано-Франківському управлінні бурових робіт Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на посадах помічника бурильника та бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння відповідно; з 05.02.1996 по 21.12.1999 (3 роки 10 місяців 17 днів) бурильником експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ 6 розряду в Стрийській нафтогазорозвідувальній експедиції глибокого буріння Об`єднання «Західукргеологія»; з 10.01.2001 по 10.09.2001 (8 місяців 1 день) бурильником 6 розряду експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Бурнефть»; з 17.09.2001 по 10.01.2002 (3 місяці 4 дні) буровим майстром по капітальному ремонту свердловин в Калуській нафтогазорозвідувальній експедиції глибокого буріння Державного геологічного підприємства «Західукргеологія»; з 16.02.2002 по 28.02.2002 (13 днів) бурильником експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ 6 розряду в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Интернеф-тегазсервис»; з 01.03.2002 по 09.02.2003 (11 місяців 9 днів) бурильником 6 розряду експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ в Товаристві з обмеженою відповідальністю «КНГ-Сервіс»; з 04.11.2003 по 09.07.2004 (8 місяців 28 днів) бурильником 6 розряду в Закритому акціонерному товаристві виробничо-дослідного об`єднання «Регіон»;  з 13.08.2005 по 24.10.2005 (2 місяці 12 днів) бурильником 6 розряду капітального ремонту свердловин в Акціонерному товаристві «Белорусское УПНП и КРС»; з 26.10.2005 по 31.08.2006 (10 місяців 6 днів) бурильником 6 розряду капітального ремонту свердловин на нафту та газ в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Варьеган-Ремонт»; з 15.09.2006 по 02.01.2007 (3 місяці 19 днів) бурильником 5 та 7 розрядів експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту та газ в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Спец УБР Уват»; з 10.01.2007 по 17.07.2007 (6 місяців 8 днів) бурильником 7 розряду експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗапСиббурнефть»; з 18.07.2007 по 31.12.2007 (5 місяців 14 днів) інженером по глинистим розчинах в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗапСиббурнефть»; з 01.01.2008 по 31.01.2009 (1 рік 1 місяць) інженером по бурінню в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗапСиббурнефть»; з 01.02.2009 по 28.12.2009 (11 місяців) майстром бурової в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗапСиббурнефть»; з 27.02.2010 по 31.08.2010 (6 місяців 2 дні) майстром бурової в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буринжениринг»; з 01.03.2012 по 21.09.2013 (1 рік 6 місяців 21 день) керівником проекту в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Бурова Сервісна Компанія  1»; з 23.09.2013 по 12.10.2017 (4 роки 20 днів) начальником цеху в інженерно-технічному відділі Товариства з обмеженою відповідальністю «Буровая Компания Сибирь»; з 18.10.2018 по 05.08.2019 (1 рік 6 місяців 21 день) начальником виробництва в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ВышТрансБур Сервис».
Судом першої інстанції вірно встановлено, що із розрахунку стажу позивача, доданого позивачем до позову, до страхового стажу роботи позивача не зараховано періоди його роботи: у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Варьеган-Ремонт» - з 26.10.2005 по 31.08.2006 (10 місяців 6 днів); у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Спец УБР Уват» - з 15.09.2006 по 02.01.2007 (3 місяці 19 днів); у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗапСиббурнефть»   - з 01.02.2009 по 28.12.2009 (11 місяців); у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буринжениринг» - з 27.02.2010 по 31.08.2010 (6 місяців 2 дні); у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буровая Компания Сибирь» - з 23.09.2013 по 12.10.2017 (4 роки 20 днів).
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що за змістом пункту 20 Порядку № 637, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, лише якщо в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах. 
Аналізуючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що спеціальний трудовий стаж позивача у спірні періоди, підтверджується записами в трудовій книжці, тобто, трудова книжка позивача має усі кваліфікуючі ознаки, які відносять таку роботу до пільгової, а отже уточнююча довідка підприємств за відповідні періоду стажу  не є обов`язковою для призначення пенсії.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що посади на яких працював позивач за спірні періоди були передбачені Списками, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162, від 16.01.2003 №36, від 24.06.2016 № 461 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах», які були чинні на період його роботи, та тим самим підпадають під Роз`яснення Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 №8 «Про порядок врахування трудового стажу, що дає право на пенсію незалежно від віку працівникам, безпосередньо зайнятим повний робочий день на роботах, передбачених ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а тому відповідач під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії повинен їх застосувати.
Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, вказане підтверджується: 1)довідкою про підтвердження наявного трудового стажу (пільгового стажу за Списком №2) для призначення пенсії ПАТ «Укрнафта» від 24.05.2022 за №01/01/10/05/02/02 285; 2) довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії від 18.04.2018 за №01/01/09/07/01/02-60; 3) архівними довідками від 13.07.2018 за №1632, від 13.07.2018 за №1632/2, від 23.07.2018 за №1756, від 23.07.2018 за №1756/3; 4) уточнюючою довідкою ТзОВ «КНГ-Сервис» про особливий характер робіт та умови праці від 26.10.2018 за №74; 5) довідкою ТзОВ «КНГ-Сервис» про заробітну плату для обчислення пенсії від 25.10.2018 за №757; 6) довідкою АТ «Белорусское УПНП и КРС» від 04.06.2021 за №783; 7) архівними довідками від 30.10.2018 за №558  Ж/01, від 30.10.2018 за №558 Ж/03, від 30.10.2018 за №558 Ж/01; 8) довідкою ТзОВ «Варьеган-Ремонт» від 17.08.2006 за №363; 9) довідками ТзОВ «ЗапСиббурнефть» від 18.11.2012 за №023/12, №019/12, №020/12, №021/12, №022/12; 10) довідками ТзОВ «Буринжениринг» від 18.11.2012 за №018/12, №017/12; 11) довідкою ТзОВ «Бурова Сервісна Компанія 1» від 22.09.2013 за №186/13; 12) довідкою ТзОВ «ВышТрансБур Сервис» від 05.08.2019 за №69.
Апелянтами не надано жодних доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки та\або довідок про підтвердження трудового стажу, у разі відсутності трудової книжки позивача містять неправдиві або недостовірні відомості.
Відтак, враховуючи, що відомості про роботу позивача на посадах, віднесених до Списку №2, підтверджені записами в трудовій книжці та додатковими документами, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає, що відповідач протиправно не врахував вказані періоди роботи позивача до його пільгового стажу.
Згідно з ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 (далі Угода) закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
При цьому, метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань «відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди». Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.
Статтею 5 Угоди встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держав-учасниць угоди. 
Згідно з частинами другою та третьою статті 6 цієї Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Обчислення пенсій провадиться із заробітку за періоди роботи, які зараховуються у трудовий стаж.
З огляду на викладене, цією Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії, а відтак і заробіток за відповідний період підлягає включенню при обчисленні пенсії.
Рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав від 26.03.2008 №01-1/2-07 визначено, що норма пункту 3 статті 6 Угоди встановлює правило, згідно з яким розмір пенсії визначається із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу, і застосовується при первинному призначенні пенсії в державах-учасницях Угоди. Конкретні періоди роботи для визначення середнього заробітку (доходу) при призначенні пенсії передбачаються пенсійним законодавством кожної держави-учасниці цієї Угоди.
З системного аналізу наведених норм слідує, що пенсія призначається за нормами законодавства країни, де проживає особа, а стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується до пільгового у разі, якщо такий стаж взаємно визначений сторонами.
Таким чином, під час вирішення питання про наявність у позивача права на пенсію за віком відповідачем повинен був бути врахований трудовий стаж, набутий ним на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, в тому числі на території російської федерації.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що відповідачем протиправно не враховано стаж роботи позивача в Стрийській нафтогазорозвідувальній експедиції глибокого буріння Об`єднання «Західукргеологія» з 05.02.1996 по 21.12.1999; в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Бурнефть» з 10.01.2001 по 10.09.2001; в Калуській нафтогазорозвідувальній експедиції глибокого буріння Державного геологічного підприємства «Західукргеологія» з 17.09.2001 по 10.01.2002; в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Интернеф-тегазсервис» з 16.02.2002 по 28.02.2002; в Товаристві з обмеженою відповідальністю «КНГ-Сервіс» з 01.03.2002 по 09.02.2003; в Закритому акціонерному товаристві виробничо-дослідного об`єднання «Регіон» з 04.11.2003 по 09.07.2004; в Акціонерному товаристві «Белорусское УПНП и КРС» з 13.08.2005 по 24.10.2005; в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Варьеган-Ремонт» з 26.10.2005 по 31.08.2006; в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Спец УБР Уват» з 15.09.2006 по 02.01.2007; в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗапСиббурнефть» з 10.01.2007 по 17.07.2007, з 18.07.2007 по 31.12.2007, з 01.01.2008 по 31.01.2009, з 01.02.2009 по 28.12.2009; в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буринжениринг» з 27.02.2010 по 31.08.2010; в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Бурова Сервісна Компанія 1» з 01.03.2012 по 21.09.2013; в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Буровая Компания Сибирь» з 23.09.2013 по 12.10.2017; в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ВышТрансБур Сервис» з 18.10.2018 по 05.08.2019, до пільгового стажу за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. Як наслідок, такий стаж підлягає зарахуванню до пільгового стажу ОСОБА_1 , з огляду на вищенаведені приписи Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України та росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 та Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Як встановлено судом, відповідач, відмовляючи у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, не врахував до загального страхового стажу  частину періодів роботи позивача, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до вказаного Закону.
Частиною 6 статті 20 Закону №1058-IV передбачено, що страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць; для страхувальників, зазначених у пункті 5 статті 14 цього Закону, - квартал.
Частиною 8 статті 20 Закону №1058-IV страхові внески, які відповідно до цього Закону підлягають сплаті із сум виплат (доходу) за період з дня виникнення у страхувальника зобов`язання щодо взяття на облік як платника страхових внесків до дня його взяття на облік в органах Пенсійного фонду, сплачуються (стягуються) на загальних підставах відповідно до цього Закону за весь зазначений період.
Частиною 10 статті 20 Закону №1058-IV  якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені зазначеним Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Частиною 12 статті 20 Закону №1058-IV страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. 
Статтею 113 Закону №1058-IV передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.
На підставі ч. 1 ст. 16 Закон №1058-IV застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку.
Цьому праву кореспондує обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески незалежно від фінансового стану платника.
За п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №2464-IV) встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.
Відповідно до ст. 4 Закону №2464-IV платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Статтею 26 Закону №2464-IV передбачено, що посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.
Викладене зумовлює висновок про те, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 спірного періоду його роботи.
Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеним у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 05.12.2019 у справі №242/2536/16-а, від 06.07.2020 у справі №242/2179/17.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позивач на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, досяг відповідного пенсійного віку та має відповідний загальний стаж трудової діяльності, а також пільговий стаж на посаді, віднесеної до Списку №2, як того вимагають приписи ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії , параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні Петриченко проти України (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29). 
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Інші зазначені відповідачами в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційних скарг, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянтів та доводів, викладених у апеляційних скаргах, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано повністю задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі № 300/3266/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 11 січня 2023 року