Номер провадження: 22-ц/813/3802/23 
Справа № 495/2551/19
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Воронцова Л. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2023 року                                                                 м. Одеса
       Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого         Воронцової Л.П. (суддя-доповідач),
суддів:                 Ігнатенко П.Я. 
                       Семиженка Г.В.
секретар Кузьміч Г.Р. 
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
       В березні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1  про поділ майна подружжя, уточнивши позовні вимоги, зазначила, що між нею та відповідачем 28 серпня 1987 року був укладений шлюб, під час якого вони за спільні кошти придбали житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.1997 року, посвідченого завідувачкою Білгород-Дністровської міською нотаріальною конторою. Даний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Вона намагалася в добровільному порядку домовитися з відповідачем про поділ спільного майна, але він відмовляється розділити спільне майно.
       Просила визнати житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, як таке, що набуто у порядку поділу майна подружжя.
       У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зазначаючи, що житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана під час шлюбу сторін за спільні кошти.
       Виходячи із засад рівності часток подружжя у спільному майні, просила виділити їй у власність 1/2 частину цієї земельної ділянки.
       Ухвалою суду від 07 липня 2021 року вказані справи об`єднані в одне провадження. Об`єднаній справі присвоєно № 495/2551/19.
       Рішенням суду від 14 вересня 2022 року позовні вимоги  ОСОБА_2  задоволено. Визнано житловий будинок і земельну ділянку, розташовані за адресою:  АДРЕСА_1   - спільною сумісною власністю подружжя. Визнано за  ОСОБА_2   право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку і земельної ділянки у порядку поділу майна подружжя.
       Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначив, що за час шлюбу з позивачкою вони придбали в 1997 році будинок АДРЕСА_1 .
       Із середини 2009 року він з ОСОБА_2 фактично припинили шлюбні відносини та не проживають разом , не ведуть спільне господарство, що підтверджується копією паспорта позивачки, згідно якого 27 вересня 2009 року остання зареєстрована по АДРЕСА_2 . 
       Вказує на те, що суд помилково дійшов висновку, що сторони не заперечували факту спільного проживання до 2017 року, крім того, у своєму відзиві на позовну заяву він вказав, що спільне проживання і фактичні шлюбні відносини припинилися у вересні 2009 року. Наведені ним обставини не спростовані у ході судового розгляду справи.
       Зазначає, що позивачка не встановила факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, не вказала, коли шлюб припинено, який до теперішнього часу не розірваний. 
       Суд не з`ясував чи здійснювалися у будинку будівельні роботи, капітальний ремонт після припинення шлюбних відносин.
       Вказує, що в жовтні 2012 року ОСОБА_2 вже зверталася з аналогічною позовною заявою про поділ майна подружжя з таких же підстав і предмету спору. Зазначені обставини підтверджуються позовною заявою останньої з відміткою Білгород-Дністровського міськрайонного суду. 
       Під час розгляду вищезазначеної справи ОСОБА_2 запропонувала йому відшкодувати вартість 1/2 частки у спірному житловому будинку, таким чином поділити спільне майно. Він погодився на цю пропозицію та 02 червня 2013 року позивачка отримала від нього в рахунок компенсації вартості частки у домоволодінні загальну суму в розмірі 3000,00 дол. США , що підтверджується власноруч написаною нею розпискою. Після отримання вказаної суми, ОСОБА_2 подала до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду.
       Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 липня 2013 року у цивільній справі № 1505/9238/2012 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна , позовна заява залишена без розгляду.
       Вказує, що надаючи оцінку доказам у справі, суд взяв до уваги пояснення позивачки про отримання нею грошових коштів за вказаною розпискою від продажу житлового будинку по АДРЕСА_3 , при цьому не звернув уваги на те, що він був ним придбаний до шлюбу з позивачкою, в 2012 році зі згоди ОСОБА_2 вказаний будинок був подарований ОСОБА_3 . 
       Визнавши спірний житловий будинок спільною власністю подружжя та право власності за позивачкою на 1/2 його частину, суд у своєму рішенні не вказав складові частини будинку, розмір загальної та житлової площі, не перевірив, чи відповідають складові частини житлового будинку договору купівлі-продажу на час прийняття судового рішення.
       Зазначає, щодо визнаючи право власності на земельну ділянку, суд не вказав розмір земельної ділянки, її цільове призначення, кадастровий номер, цільове призначення земельної ділянки. Вважає, що рішення суду є передчасним, оскільки позивачка не заявляла вимогу про поділ житлового будинку в натурі. 
       Щодо відмови суду у задоволенні заяви про застосування позовної давності, апелянт зазначає , що вказана заява була подана до суду 14 липня 2021 року, та була ним підтримана в судовому засіданні, однак суд не прийняв окремого процесуального рішення щодо вказаної заяви, не застосував такі строки, мотивуючи тим, що сторони припинили спільне проживання у 2017 році, що не відповідає дійсності .
       Підтвердженням пропуску позивачкою строку позовної давності звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя в матеріалах справи є докази про те, що 31 липня 2013 року ухвалою Білгород- Дністровського міськрайонного суду позовна заява ОСОБА_2 залишена без розгляду, а повторно з позовною заявою вона звернулася 22.03.2019 року, фактично через 5 років 8 місяців, зазначені обставини свідчать про сплив строку позовної давності.
        ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
       Відзив на апеляційну скаргу від позивача і її представника до суду не надходив. 
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 і його адвоката Братінова І.П., Піддубної Л.Г, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи житловий будинок і земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя та визнаючи за позивачкою право власності на 1/2 частину вказаного майна суд першої інстанції вважав, що житловий будинок придбано сторонами у шлюбі, розписка ОСОБА_2 про отримання грошової компенсації за будинок не свідчить, про таку компенсацію саме за спірний будинок, при поділі будинку і виділу конкретної частини будинку, до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, що відповідає приписам ст.120 ЗК України і ст.377 ЦК України та судовій практиці Верховного Суду. Суд також виходив з того, що сторони не заперечували, що припинили спільне проживання в 2017 році, а з позовом до суду позивачка звернулася в березні 2019 року, тобто в межах строку позовної давності.
       Колегія суддів частково погоджується з висновками суду з наступних підстав.

       Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, сторони перебували в шлюбі з 28 серпня 1987 року, шлюб розірвано у 2019 році, про що сторони підтвердили в судовому засіданні апеляційної інстанції. (а.с. 38) 
       Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку серії НБ № 0076036, посвідченого 13.09.1997 року завідувачем Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Чухрай Т.Ю., ОСОБА_1 було придбано житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 534 кв.м. літера “А”, дерев`яний сарай літера “Б”, дерев`яна вбиральня літера “В”, дерев`яний сарай літера “Г”, споруди № 1-4, ціна будинку 2 769 грн. (а.с. 29) 
       Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №503379, виданого 27.09.2012 року Відділом Держкомзему у м. Білгород-Дністровський Одеської області, відповідач ОСОБА_1 на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради від 19.11.1997 року №274- ХХІІ є власником земельної ділянки площею 0,0534 га, кадастровий номер 5110300000:01:007:0247, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та листа міськрайонного управління Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському №239/124-21 від 04.03.2021 року даний державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 511030001001023 від 06.08.2012 року. (а.с. 70,124) 
       Відповідно до розписки від 02 червня 2013 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошову суму від проданого будинку ( АДРЕСА_3 ), а саме одну тисячу доларів США, дві тисячі доларів США отримав її син ОСОБА_4 . (а.с. 61) 
       Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
       Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).         
       Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
       Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.
       За загальним правилом, закріпленим у статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором.
       Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України.
       Встановивши, що будинок АДРЕСА_1 придбано подружжям у період перебування у шлюбі, суд дійшов обґрунтованого висновку, що він є спільною сумісною власністю подружжя і частка позивачку у ньому становить 1/2, при цьому суд дав належну оцінку розписці про отримання ОСОБА_2 02 липня 2013 року 1 тисячі доларів США від продажу будинку, як такої, що не містить вказівки про конкретний будинок та не доводить твердження ОСОБА_1 про отримання позивачкою грошової компенсації саме за належну їй частку у спірному будинку. Крім того, спірний будинок на момент ухвалення у зазначеній справі рішення не відчужено, власником його є ОСОБА_1 . З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги відповідача, висновки суду у вказаній частині не спростовують і підлягають відхиленню. 
       Безпідставним є також посилання скаржника, що судом не враховано час набуття у власність ним частини будинку АДРЕСА_3 , дати її відчуження, вчиненого за згодою позивачки, використання грошових коштів, оскільки вказане майно не є предметом даного спору. Не мають правового значення і не впливають на висновки суду посилання скаржника на не з`ясування судом часу припинення шлюбних відносин, здійснення будівельних робіт чи капітального ремонту спірного будинку після припинення шлюбних відносин, оскільки такими обставинами відповідач не спростовував позовні вимоги та докази суду на їх підтвердження не надавав. Безпідставними є доводи апеляційної скарги про не зазначення судом складових частин будинку, розміру загальної і житлової площі, не перевірив чи відповідають складові частини будинку договору купівлі-продажу, оскільки на правильність висновків суду не впливають.
        Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
       Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
       Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею.
       Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
       Визнавши право власності за  ОСОБА_2  на 1/2 частину будинку, суд обґрунтовано дійшов висновку про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину земельної ділянки, на якій вона розташована, як учасника спільної часткової власності на будинок. Таке вирішення спору щодо земельної ділянки, відповідає положенням с.120 ЗК України і ст.377 ЦК України та усталеній судовій практиці із зазначеного питання, при цьому, судом обґрунтовано враховані висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року (провадження № 61-3478св18).
       Разом з тим, визнаючи право власності за позивачкою на частку земельної ділянки, суд не зазначив площу земельної ділянки, кадастровий номер, її цільове призначення, тому доводи апеляційної скарги відповідача в зазначеній частині є слушними, підлягають задоволенню із внесенням зміни до резолютивної частини рішення щодо виділеної частки земельної ділянки, вказавши її площу - 0,0534 га, цільове призначення — для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5110300000:01:007:0247.
       Доводи скарги ОСОБА_1 про передчасність рішення про поділ земельної ділянки, оскільки позивачка не заявляла вимоги про поділ будинку, і у справі відсутні докази можливості виділу 1/2 частини будинку в натурі не ґрунтуються на вимогах закону, що регулює вирішення даного питання, оскільки воно пов`язано не з поділом/виділом частки у будинку, а із правом власності на нього.
       Щодо доводів скарги про не застосування строку позовної давності, відповідно до поданої відповідачем заяви,колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
       Відповідно до положень статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.
        До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
       Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
       Тобто, законодавець не пов`язує застосування строку позовної давності до вимог про поділ майна подружжя в разі, якщо шлюб між подружжям не розірвано, тому безпідставним є відлік відповідачем перебігу строку позовної давності від дня винесення судом ухвали від 31 липня 2013 року про залишення позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя без розгляду, оскільки дані обставини відносяться до періоду перебування сторін у шлюбі.
       З вказаним позовом ОСОБА_2 звернулася в березні 2019 року, шлюб між сторонами розірвано у 2019 році, тобто в межах строку позовної давності. Законодавець пов`язує поняття “з моменту, коли особа дізналася про своє порушене право” з періодом, що настає після розірвання між сторонами шлюбу. Отже, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності , і доводи апеляційної скарги висновки суду у зазначеній частині не спростовують.
       Враховуючи вище зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині вирішених позовних вимог щодо земельної ділянки зміні, в решті рішення суду підлягає залишенню без змін.
       Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, суд
       ПОСТАНОВИВ:        
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 14 вересня 2022 року в частині задоволених позовних вимог про визнання земельної ділянки спільним майном подружжя, визнання права власності на частку у майні, змінити, зазначивши про визнання земельної ділянки, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0534 га, кадастровий номер 5110300000:01:007:0247 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку вказаної земельної ділянки.
       В решті рішення суду залишити без змін.
       Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Верховного Суду.
       Головуючий                                 Л.П.Воронцова
       
       Судді :                          П.Я.Ігнатенко 
                                               
                                                Г.В. Семиженко 
       
       Повний текст постанови складено 12 січня 2023 року.