ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 596/1337/22	Головуючий у 1-й інстанції   Цвинтарна Т.М. 	
Провадження № 22-ц/817/111/23 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Міщій О. Я., Шевчук Г. М., 
з участю секретаря - Романська К.М. 
представника апелянта — Печінки П.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 596/1337/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2022 року (ухвалене суддею Цвинтарною Т.М., повний текст якого складено 03 листопада 2022 року) в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_4 .
В обґрунтування заявлених вимог заявниця посилалася на те, що вона проживає у житловому будинку із господарськими будівлями та спорудами, розташованому у АДРЕСА_1 . Зазначене будинковолодіння належить їй на праві приватної власності і крім неї в будинку проживають її дочка ОСОБА_5 із сином та внуками, а також, колишній зять заявниці - ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу із дочкою заявниці, що мало місце 02 червня 2020 року, ОСОБА_4 , продовжуючи жити у будинку, зловживає спиртними напоями, внаслідок чого проявляє невмотивовану агресію та систематично вчиняє щодо заявниці та її дочки фізичне, економічне та психологічне насильство.
Прояви фізичного насильства з боку ОСОБА_4 виразився в тому, що 28 серпня 2021 року, перебуваючи у будинку, він умисно наніс дочці заявниці два удари в ділянку спини, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності за ст.126-1 КК України.
Економічне насильство полягає в тому, що ОСОБА_4 , перебуваючи у нетверезому стані, систематично вчиняє пошкодження речей та предметів домашнього вжитку (двері, дверні замки, стаціонарний телефон та інше майно), ніде не працюючи та не маючи доходів не приймає участі у сплаті комунальних послуг та іншому утриманні житла. Зазначені обставини спонукали заявницю у судовому порядку стягувати із ОСОБА_4 кошти на відшкодування частини сплачених комунальних платежів.
Психологічне насильство, зокрема, проявляється в тому, що ОСОБА_4 , на висловлювання заявницею невдоволення зазначеними діями, веде себе щодо неї агресивно, обзиває нецензурною лайкою, принижує її, висловлює погрози вчинення фізичної розправи, залякуючи її.
Вживаючи спиртні напої у будинку у нічний час ОСОБА_4 порушує загальноприйняті правила співжиття та перешкоджає відпочинку престарілої заявниці, а також інших членів її сім`ї.
Через реальне сприйняття висловлюваних ОСОБА_4 погроз заявниця змушена щоразу звертатись за захистом до органів поліції, унаслідок чого той неодноразово притягувався як до кримінальної відповідальності за ст.126-1 КК України, так і до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП.
У зв`язку з наведеним просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 , яким встановити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього такі обов`язки, а саме заборонити:
1) перебувати в місці спільного проживання із постраждалою ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 ;
2) наближатися на відстань 100 метрів до вказаного місця проживання заявниці;
3) особисто і через третіх осіб розшукувати заявницю, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь - який спосіб спілкуватися з нею;
4) вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Заявник просить видати обмежувальний припис строком на шість місяців.
Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково.
Видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_4 , яким визначено наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_3 , а саме:
- заборонено заходити у житлові кімнати, приміщення кухні, що в будинку АДРЕСА_1 (за місцем спільного проживання із ОСОБА_3 ) під час перебування у них ОСОБА_3 ;
- заборонено у будь - який спосіб спілкуватися із ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її;
- заборонено вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Встановлено строк обмежувального припису - 2 (два) місяці.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмовлених вимог заяви щодо заборони кривдника перебувати у місці проживання (перебування) заявниці, заборони йому наближатися на визначену відстань, ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що звернення заявниці за захистом до органів поліції не вплинуло на поведінку ОСОБА_4 , а вжиті до нього заходи впливу не дали позитивних результатів, у зв`язку із чим основним проханням, із яким заявниця звернулась до суду, було встановлення кривднику заборони перебувати в місці спільного проживання із постраждалою.
Звертає увагу на те, що рішення суду, яке фактично встановлює лише двомісячну почерговість перебування у кімнатах будинку та приміщенні кухні кривдником та потерпілою, об`єктивно не може обмежити спілкування чи інше контактування постраждалої особи із кривдником, жодним чином не спонукає кривдника до участі в утриманні житлового будинку, сплаті ним частини комунальних послуг, до припинення використання продуктів харчування, придбаних потерпілою на мізерну пенсію та інше.
Вважає що рішення суду першої інстанції, яке вмотивоване лише однією підставою - відсутністю житла у кривдника, не виконує захисної та запобіжної функції для попередження вчинення насильства щодо ОСОБА_3 , а тому не відповідає нормам матеріального права.
У зв`язку з викладеним просить суд рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким встановити ОСОБА_4 тимчасове обмеження його прав у вигляді заборони перебувати у місці спільного проживання із постраждалою ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 строком на 6 місяців.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.
В судовому засіданні представник апелянта — адвокат Печінка П.В. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.
Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до частково задоволення виходячи із наступного.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 02 червня 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.10).
Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 вересня 1981 року, зареєстрованого в реєстрі за №1050, та копії технічного паспорта на житловий будинок садибного типу (інвентаризаційна справа №1858), ОСОБА_3 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.7,8).
Згідно копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1275, виданої Гусятинською селищною радою Чортківського району Тернопільської області 30 червня 2021 року, в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_3 (заявник), ОСОБА_4 (зять), ОСОБА_5 (дочка), ОСОБА_6 (внучка), ОСОБА_7 (правнук) та ОСОБА_8 (внук) (а.с.6).
Відповідно до копії рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 16 серпня 2021 року (справа №596/947/21) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення витрат за понесені комунальні послуги задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати за понесені комунальні послуги в розмірі 1854 грн. 98 коп. (а.с.11).
На підтвердження систематичного вчинення домашнього насильства ОСОБА_4 по відношенню до ОСОБА_3 заявниця надала копію постанови Гусятинського районного суду Тернопільської області, а саме від 16 лютого 2021 року (справа №596/161/21), якою ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення відносно своєї тещі ОСОБА_3 , передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та закрито провадження в справі у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення. (а.с.13).
Також, заявниця ОСОБА_3 надала копії постанов Гусятинського районного суду Тернопільської області, а саме від 22 лютого 2021 року (справа №596/208/21) та від 10 серпня 2021 року (справа №596/794/21), якими ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень відносно колишньої дружини ОСОБА_9 , передбачених ч.1 ст.173-2 та ч.2 ст.173-2 КУпАП та піддано його адміністративним стягненням у виді штрафів. (а.с.14, 15).
Крім того, заявниця надала копію вироку Гусятинського районного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2021 року (справа №596/1329/21), яким ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення відносно колишньої дружини ОСОБА_5 , передбаченого за ст.126-1 КК України та призначено йому узгоджене сторонами угоди про примирення покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 26 листопада 2021 року. (а.с.16, 17).
Також, заявниця в судовому засіданні в суді першої інстанції надала копію постанови Гусятинського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2022 року (справа №596/1070/22), якою ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення відносно колишньої тещі ОСОБА_3 , передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та піддано його адміністративному стягненню у виді штрафу.
Також, представник заявниці в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції надав копію протоколу прийняття зави про кримінальне правопорушення та іншу подію №2748 від 08 листопада 2022 року, з якого слідує, що ОСОБА_3 повідомила про порушення ОСОБА_4 вимог обмежувального припису, а саме перебування кривдника в одному приміщенні із постраждалою особою.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником – у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство – діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19 (провадження № 61-1432св20) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності або користування кривдника житловим приміщенням з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Під час вирішення питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи-кривдника, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою останнього.
Аналогічний висновок викладений в постанові КЦС в складі Верховного Суду від 17 лютого 2021 року в справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20).
Звертаючись до суду із даною заявою ОСОБА_3 вказала, що її колишній зять ОСОБА_4 протягом тривалого часу вчиняє щодо неї та її дочки ОСОБА_5 діяння, що носять характер психологічного, фізичного та економічного насильства.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зверталися із заявами до правоохоронних органів щодо домашнього насильства, яке вчинялося з боку ОСОБА_4 .
Згідно постанов Гусятинського районного суду Тернопільської області від 16 лютого 2022 року (справа №596/161/21) та від 31 жовтня 2022 року (справа №596/1070/22) вбачається, що ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення відносно колишньої тещі ОСОБА_3 , передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. При цьому, ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вказаних адміністративних правопорушеннях визнав повністю.
Згідно постанов Гусятинського районного суду Тернопільської області, а саме від 22 лютого 2021 року (справа №596/208/21) та від 10 серпня 2021 року (справа №596/794/21) вбачається, що ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень відносно колишньої дружини ОСОБА_9 , передбачених ч.1 ст.173-2 та ч.2 ст.173-2 КУпАП (повторно протягом року). При цьому, ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вказаних адміністративних правопорушеннях визнав повністю.
Згідно вироку Гусятинського районного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2021 року (справа №596/1329/21), яким ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення відносно колишньої дружини ОСОБА_5 , передбаченого ст.126-1 КК України, та призначено йому узгоджене сторонами угоди про примирення покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі. При цьому, ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вказаних кримінального правопорушення визнав повністю.
Отже, заявницею ОСОБА_3 доведена тривалість та систематичність вчинення ОСОБА_4 відносно неї домашнього насильства, оскільки судом встановлено, що такі події мали місце щонайменше з лютого 2021 року.
Аналізуючи наведене, ОСОБА_4 систематично вчиняє відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_5 домашнє насильство психологічного та фізичного характеру.
Апеляційний суд враховує, що заявник ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є людиною похилого віку та не має змоги протистояти такому насильству, захистити себе чи припинити таке насильство з боку ОСОБА_4 , який вчиняє агресивні дії.
Оцінюючи ризики продовження у майбутньому домашнього насильства ОСОБА_4 відносно заявниці, колегія суддів враховує численність звернень заявниці до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_4 , систематичність таких дій кривдником відносно неї та її доньки ОСОБА_5 , неодноразове притягнення його до адміністративної відповідальності саме за вчинення домашнього насильства.
Суд першої інстанції на підставі встановлених обставин справи та оцінки фактів небезпеки (ризиків) правильно встановив, що існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними, а тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту ОСОБА_3 до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис.
Однак висновок суду про неможливість задоволення вимог постраждалої щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_4 щодо заборони перебувати у місці проживання із заявницею та наближатися на відстань 100 метрів до вказаного місця, є помилковим, оскільки з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису є легітимним заходом втручання у права та свободи особи (кривдника).
У цій справі апеляційний суд, на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків), вважає, що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що почерговість перебування у кімнатах будинку та приміщенні кухні кривдником та потерпілою, об`єктивно не може обмежити спілкування чи інше контактування постраждалої особи із кривдником.
За таких обставин колегія суддів, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», вважає, що вимоги ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони ОСОБА_4 перебувати у місці проживання - перебування заявниці, у будинку АДРЕСА_1 , заборони йому наближатися на визначену відстань до 100 м. до місця проживання за цією адресою, підлягають задоволенню.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог заяви ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису щодо заборони ОСОБА_4 перебувати у місці проживання (перебування) заявниці у будинку АДРЕСА_1 , заборони йому наближатися на визначену відстань до 100 м до місця проживання за цією адресою скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення заяви.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису скасувати.
Ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення заяви.
Видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_10 , поклавши на нього на строк 2 (два) місяця такі обов`язки:
– заборонити ОСОБА_11 перебувати у місці проживання (перебування) з ОСОБА_12 у будинку АДРЕСА_1 ;
– заборонити ОСОБА_11 наближатися на відстань до 100 (ста) метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою будинок АДРЕСА_1 .
В решті рішення суду залишити без змін.
Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови — 10 лютого 2023 року.

Реквізити учасників:
Заявник: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Заінтересована особа: ОСОБА_4 , місце проживання АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 .

Головуючий 
Судді