ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1715/23 Справа № 208/5484/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді-доповідача                         Никифоряка Л.П.
суддів                                                         Новікової Г.В., Гапонова А.В.
за участі секретаря судового засідання         Піменової М.В.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 жовтня 2022 року /головуючий у суді першої інстанції Похваліта С.М./, –
В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2020 року ОСОБА_1  звернулася з позовними вимогами до ОСОБА_2  та просила суд встановити факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з 01 січня 2004 року по 22 квітня 2016 року, визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 вартістю 376244,00грн придбану 23 грудня 2006року, автомобіль марки Mitsubishi Lancer 2004року випуску вартістю 185032,00грн придбаний 27 листопада 2007року, автомобіль марки ВАЗ 2121 1987року випуску вартістю 79300,00грн придбаний 15 вересня 2015року та грошові кошти в сумі 950000,00грн і 5700,00доларів США, які еквівалентні 156901,62грн. Також просила виділити їй із спільного майна Ѕ частку, припинити її право власності на цю частку і стягнути з ОСОБА_2 , в рахунок компенсації вартості Ѕ частки на користь ОСОБА_1 188122,00грн половину вартості квартири, 92516,00грн половину вартості автомобіля марки Mitsubishi Lancer, половину вартості автомобілю марки ВАЗ 2121 що складає 39650,00грн та половину коштів в сумі 475000,00грн та 2850,00доларів США, що еквівалентні 78450,81грн. 
Існування таких вимог позивач пов`язувала із тим, що з 25 березня 1995року по 13 травня 1997року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем та після його розірвання з вересня 1998року сторони поновили сімейні відносини, почали жити як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу і вести спільне господарство. В підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги вона надала письмовий доказ – акт комунального підприємства КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» № 184 від 23 червня 2020року, спільні з відповідачем світлини та посилалася на покази свідків.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 жовтня 2022 року в позові  ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підтвердила обставин з приводу того, що вона спільно з ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли спільні витрати і не підтвердила факту спільного проживання сторін в період часу з 01 січня 2004року по 22 квітня 2016року. 
Також, згідно висновків суду, позивачем ОСОБА_1 не доведено, що квартира і автомобілі були придбані за спільні кошти сторін в період їх спільного проживання.

В апеляційній скарзі представник позивача виклала вимоги про скасування рішення суду та задоволення позову повністю. 
       В обґрунтування скарги заявник посилалася на те, що суд не врахував тих обставин, що після розірвання шлюбу сторони поновили відносини і не заперечується що сторони з 2010року фактично продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство та місце проживання позивача зареєстроване за адресом знаходження спірного майна. 
       Також обставини з приводу спільного проживання сторін підтверджуються світлинами наданими позивачем, які є підтвердженням обставин якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, також суд не дав належної оцінки письмовим актам і показам свідків.
       Окремо заявник апеляційної скарги зосереджувала увагу суду на обставинах спільного виховання сторонами дітей.
       Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що інформація відображена в декларації про передачу в позику коштів в сумі 650000,00грн належних  ОСОБА_1  не відповідає дійсності і ніщо не вказує на отримання позивачем доходів в такому розмірі щоб вона могла передавати кошти в такому розмірі в позику іншим особам. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначав, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно відзиву позивачем не надані докази, які б підтверджували факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з 01 січня 2004 року по 2016 рік, жоден із свідків не зміг однозначно підтвердити цих обставин. Також заявник стверджував про те, що обставини щодо спільного проживання сторін в період часу з 01 січня 2004 року по 2010 рік, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги спростовуються письмовими доказами, відповідними актами, які суд вірно врахував як належні і допустимі докази. Та світлини на які посилалася позивач не є підтвердженням факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрацію шлюбу і є недостатніми для висновків про придбання спірного майна за спільні кошти сторін за умови що відповідач підтвердив джерела походження цих коштів як власні кошти отримані від його підприємницької діяльності та які отримані від його матері.
Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача та її представника, за відсутності представника відповідача повторне клопотання якого про відкладення розгляду справи залишене без задоволення як необґрунтоване, також за відсутності відповідача, явка якого є необов`язковою, повідомленого про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.
25 березня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який було розірвано 13 травня 1997року /копія свідоцтва про укладення шлюбу та про розірвання шлюбу а.с.14,15/.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5 , батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 /копія свідоцтва про народження а.с.12/.
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_5 , батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 /копія свідоцтва про народження а.с.13/.
Повторно між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шлюб укладено 23 квітня 2016року /копія свідоцтва про укладення шлюбу а.с.17/.
В акті Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» № 184 від 23 червня 2020року комісія в складі двох членів комісії та двох мешканців будинку АДРЕСА_2 підтверджували, що за вказаним адресом в квартирі АДРЕСА_3 дійсно фактично проживали без реєстрацію шлюбу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_6 , в період часу з 1999року по 2006рік /а.с.17/.
В акті Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» № 282 від 14 вересня 2020року міститься інформація про те, що комісія в складі двох членів комісії та двох мешканців будинку АДРЕСА_4 підтверджували, що за вказаним адресом в квартирі АДРЕСА_5 дійсно проживав без реєстрації свого місця проживання тільки ОСОБА_2 в період часу з січня 2007року по січень 2010року /а.с.115/.
Інший акт Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» № 283 від 14 вересня 2020року містить інформацію про те, що комісія в складі двох членів комісії та двох мешканців будинку АДРЕСА_4 підтверджували, що за вказаним адресом в квартирі АДРЕСА_5 дійсно проживали без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_6 і донька ОСОБА_7 , в період часу з лютого 2010року по листопад 2019року /а.с.116/.
В акті Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» № 284 від 18 вересня 2020року містить інформацію про те, що комісія в складі двох членів комісії та двох мешканців будинку АДРЕСА_6 підтверджували, що за вказаним адресом в квартирі АДРЕСА_7 дійсно проживали без реєстрації свого місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_6 в період часу з квітня 1996року по травень 1997року /а.с.117/.
Та в акті Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» № 285 від 18 вересня 2020року комісія в складі двох членів комісії та двох мешканців будинку АДРЕСА_6 підтверджували, що за вказаним адресом в квартирі АДРЕСА_7 дійсно проживали без реєстрації свого місця проживання тільки ОСОБА_2 в період часу з травня 1997року по грудень 2006року /а.с.118/.
В акті Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Добробут» № 95 від 10 березня 2021року комісія в складі двох членів комісії та двох мешканців будинку АДРЕСА_4 підтверджували, що за вказаним адресом в квартирі АДРЕСА_5 дійсно проживали без реєстрації свого місця проживання  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в період часу з січня 2007року по 25 березня 2011року і після народження ОСОБА_7 в період часу з 25 березня 2011року по жовтень 2019року /том ІІ а.с.11/.
За договором купівлі-продажу від 23 грудня 2006 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 15100,00грн; право власності на цю квартиру було зареєстроване за ОСОБА_2 21 лютого 2007року /а.с.25-28/.
Вартість квартири АДРЕСА_1 згідно Звіту про оцінку майна № РВ-200626-005 станом на 26 червня 2020рку склала 376244,00грн /а.с.40-53/.
Матеріали справи містять письмову розписку від 20 січня 2006року за змістом якої ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_8 160000,00грн в рахунок відмови від майбутньої спадщини на випадок смерті матері на користь брата ОСОБА_9 /а.с.119/.
У відповідності до інформації Територіального сервісного центру РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 24 червня 2020року за ОСОБА_2 станом на день надання інформації було зареєстровано право на автомобіль марки Mitsubishi Lancer 2004року випуску – 27 листопада 2007року та на автомобіль марки ВАЗ 2121 1987року випуску – 15 вересня 2015року /а.с.29-30/.
Позивач ОСОБА_1 надала два Звіти про незалежну оцінку ринкової вартості транспортних засобів станом на 26 червня 2020року: автомобілю марки Mitsubishi Lancer 2004року випуску - 185032,00грн та автомобілю марки ВАЗ 2121 1987рку випуску - 79300,00грн /а.с.54-67, 68-81/. 
Матеріали справи містять декларації ОСОБА_2 за період 2016-2018років із відомостями про належне останньому майно, транспортні засоби та кошти /а.с.173-190/.
В Декларації ОСОБА_2 за 2019рік міститься інформація про його право власності з 21 лютого 2007року на квартиру площею 70м2, на гараж з 03 вересня 2009року та земельну ділянку з 03 жовтня 2000року, також про спільну часткову власність його дружини ОСОБА_1 з 21 червня 2006року на квартиру площею 49,7м2 та право власності ОСОБА_1 з 20 липня 2017 року на іншу квартиру площею 32 м2; належність ОСОБА_2 автомобілю марки Mitsubishi Lancer 2004року випуску з 27 листопада 2007року та автомобілю марки ВАЗ 2121 1987року випуску з 15 вересня 2015року; також в розділі грошові активи міститься інформація про позичені третім особам кошти в сумі 650000,00грн що належали ОСОБА_1 та 300000,00грн що належали ОСОБА_2 і 5700,00доларів США що також належали ОСОБА_2 /а.с.31-38, 140-144/.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на квартиру АДРЕСА_8 станом на 24 листопада 2020року було зареєстроване за ОСОБА_10 на підставі договору дарування від 31 серпня 2007року /а.с.191-192/; право власності на квартиру АДРЕСА_9 станом на 22 червня 2020року було зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01 березня 2004року /а.с.191-192/; право власності на квартиру АДРЕСА_10 станом на 12 липня 2017року було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 липня 2017року /а.с.243/. 
Гараж АДРЕСА_11 належить  ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 15 травня 2009року /том ІІ а.с.18-22/.
Земельна ділянка площею 0,050га розташована на території КСТ «Каштан» Іванівської сільської ради для ведення садівництва належить  ОСОБА_2  на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 2000року /том ІІ а.с.23-30/ 
01 березня 2004року ОСОБА_2 отримав у спадщину після смерті матері ОСОБА_11 1/2 частину квартири АДРЕСА_9 /копія свідоцтва про спадщину а.с.146/. 
Згідно відомостей з державного реєстру ОСОБА_1 знаходилась на обліку як фізична особа підприємець, надавала послуги за видом діяльності: «Надання послуг перукарнями та салонами краси», перебувала на обліку з 03 грудня 2001року по 20 липня 2017року /а.с.22-24/.
Згідно копії трудової книжки, індивідуальних відомостей про застраховану особу за період 2004-2020роки ОСОБА_2 працював та мав заробіток з якого сплачувались внески до пенсійного фонду /а.с.120-121, 122-124, 125/.
Податкові декларації про майновий стан і доходи за період 2011-2016років вказують на те, що ОСОБА_2 здійснював підприємницьку діяльність та отримував дохід /а.с.126-137/. 
Відповідно до довідки № 112 від 29 вересня 2020року Державного підприємства “38 відділ інженерно-технічних частин” з ОСОБА_2 з січня 2020року по вересень 2020року стягнуто аліменти на утримання доньки в сумі 5515710грн /а.с.145/. 
Відповідно до даних Інформаційного порталу Національної поліції України мало місце повідомлення ОСОБА_1 з приводу побиття її чоловіком ОСОБА_2 12 серпня 2012року в квартирі АДРЕСА_1 за результатами перевірки якого відмовлено в порушені кримінальної справи; та повідомлення від ОСОБА_5 про те, що 02 жовтня 2013року  ОСОБА_2 по місцю їхнього проживання в квартирі АДРЕСА_1 пошкодив планшет належний заявнику /том ІІ а.с.6-7/.
Суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що позивачем не доведено факт спільного проживання ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 однією сім`єю і ведення спільного господарства в період часу з 01 січня 2004року по 22 квітня 2016року та згідно висновків суду не підтверджено, що спірне майно було придбане за спільні кошти сторін в період їх спільного проживання.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з`ясував обставини у справі та дотримався норм матеріального права.
Вирішуючи позовні вимоги, суд обґрунтовано виходив з того, що предметом спору за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 була квартира придбана за договором купівлі-продажу від 23 грудня 2006 року право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 21 лютого 2007року, автомобіль марки Mitsubishi Lancer 2004року випуску право власності на який набуто 27 листопада 2007року і автомобіль марки ВАЗ 2121 1987року випуску право власності на який набуто 15 вересня 2015року, та грошові кошти зазначені в Декларації ОСОБА_2 за 2019рік як такі, що позичені третім особам в загальній сумі 950000,00грн і 5700,00доларів США. 
Отже, суд правомірно застосував норми сімейного кодексу України /надалі СК України/ до спірних правовідносин, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є майно, набуте після набрання чинності цим кодексом.
Відповідно до змісту статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно обставин у справі  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 25 березня 1995 року по 13 травня 1997року та з 23 квітня 2016року, отже на час набуття права власності на квартиру та два автомобілі сторони у шлюбі не перебували.
Статтею 74 СК України визначено що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права, умовою визнання майна спільною сумісною власністю є спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю.
Та, вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності заявлених в позовній заяві фактів щодо спільного проживання сторін в період часу з травня 1997року по квітень 2016року, ствердження позивача про її спільне проживання з відповідачем однією сім`єю в період з січня 2007року по квітень 2016року перевірені судом першої інстанції та висновки суду узгоджуються із встановленими обставинами і ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. 
Розглядаючи ключові аргументи висунуті заявницею в її позовній заяві та апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить з того, що визначальним у даній справі є не обставини щодо спілкування і підтримання стосунків між сторонами, а саме спільне проживання, єдиний бюджет, утримання житла, спільні видатки та вирішення всіх питань що виникають у шлюбі, та саме після встановлення таких обставин їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту однієї сім`ї.
Суд відреагував на аргументи позивача стосовно достовірності показів свідків та надійності документальних доказів, які були вирішальними для результатів розгляду справи.
Судом першої інстанції не встановлений факт спільного проживання на підставні актів, які містять суттєві суперечності з приводу обставин і періоду спільного проживання сторін, і дані суперечності не усунуто в ході судового розгляду. 
Та вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формального спілкування і періодичного проживання сторін в спірному житлі без ознак проживання однією сім`єю, що не свідчить про наявність об`єктивних підстав для позивача на те, що у неї виникло право спільної сумісної власності, яке остання починаючи з 23 грудня 2006 року жодним чином не проявляла і не відстоювала.
Відповідач не підтвердив жодної обставини, яка би вказувала на те, що він сприймає спірне майно, квартиру і транспортні засоби як спільну сумісну власність, та більше зазначені обставини свідчать про те, що позивач не проявляла правовий інтерес до спірного майна, та в жодний спосіб не проявляла себе як власник цього майна.
Не підтверджені жодним чином обставини з приводу того, що позивач несла витрати на утримання майна, отримувала поштову кореспонденцію за вказаною адресом чи в інший спосіб виявляла себе як власник.
У той же час, не є беззаперечним доказом спільного проживання обставина щодо народження  ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , батьком якої є ОСОБА_2 , мамою ОСОБА_1 , оскільки сім`я вже розпадалася 13 травня 1997року та шлюб вже було розірвано після народження ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_5 .
Разом з тим, згідно пояснень свідків, які останні давали в ході розгляду справи судом першої інстанції, останні фактично вказували на обставини щодо періодичного спільного проживання сторін, однак не підтверджували що сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет і були однією сім`єю. 
Також покази свідків не підтверджуються жодними іншими доказами щодо проживання сторін однією сім`єю, за одним адресом та спільного утримування і виховання дітей. Також про спільне проживання за одним адресом та спільне утримання і виховання дітей не свідчать надані позивачкою світлини, інформація на яких не підтверджена іншими доказами. 
Отже, з урахуванням наведеного, не підтверджено доводи апеляційної скарги щодо наявності обставин підтверджених належними доказами з приводу спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  без реєстрації шлюбу в період часу з 01 січня 2004 року по 22 квітня 2016 року, та з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, що перевірені в апеляційному суді – доводи апеляційної скарги є не обґрунтовані та не заслуговують на увагу.
Водночас вірні висновки суду першої інстанції про неможливість включення до спільного майна подружжя грошових коштів про які йшлося в декларації  ОСОБА_2 за 2019рік, оскільки відповідно до буквального змісту цього письмового документу, кошти належали позивачу ОСОБА_1 і були передані в позику третім особам, та остання не надала жодних доказів щодо джерела походження коштів чи в підтвердження обставин наявності коштів в таких сумах і суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірити ці обставини і дати їм належну правову оцінку в сукупності з іншими доказами. 
Право на доступ до суду, передбачено пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".
Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.
Основоположним принципом цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статті 12 ЦПК України, за змістом якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Однак за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій та позбавляє суд можливості втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. 
У відповідності до положень частини першої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.
Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності не вказує на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування та заявлені вимоги не підтверджують. 
Також, ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб сторони надали пояснення та докази щодо обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивач  ОСОБА_1   беззаперечно мала можливість ознайомитися із матеріалами справи та реалізувати свої прав в повному обсязі, та саме сторони несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ними процеуальних дій.
З огляду на викладене, позивач не підтвердила своїх вимог та не надала доказів в підтвердження обставин, якими вона обґрунтовувала позов.
Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині вимог що були предметом оскарження в апеляційному суді здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.        
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, - 
               
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
       
Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровською області від 07 жовтня 2022 року залишити без змін.
       
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 січня 2023року.        

Судді: