ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" січня 2023 р.                                           Справа №914/2441/15 (459/143/20)

м.Львів
Західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого - судді          МАТУЩАКА О.І.
суддів:          МАРКА Р.І.
          СКРИПЧУК О.С.

за участю секретаря судового засідання Гулик Н.Г.
за участю представників сторін від: 
апелянта: Мацей В.В. (адвокат, в режимі відеоконференції).

розглянувши апеляційну скаргу                     ОСОБА_1 , с.Гірник 
          Львівської області б/н від 23.09.2022 (вх.ЗАГС                     №01-05/2397/22 від 28.09.2022)
на рішення                                                   Господарського суду Львівської області від                      13.09.2022 (повний текст – 21.09.2022, 
          суддя Цікало А.І.)
у справі                                                   №914/2441/15 (459/143/20)
за позовом:                                                    ОСОБА_1 , с.Гірник 
Львівської області 
до відповідача:                                        Публічного акціонерного товариства «Львівська 
          вугільна компанія», с.Сілець Сокальського                               району 
          Львівської області
про                                                             визнання незаконним та скасування наказу про 
          притягнення до дисциплінарної                                                   відповідальності; 
          скасування наказу про звільнення; поновлення                               на роботі; стягнення середнього заробітку за час 
          вимушеного прогулу; стягнення моральної                               шкоди
у межах справи                                         № 914/2441/15
про банкрутство                                         Публічного акціонерного товариства “Львівська 
          вугільна компанія”, с.Сілець Сокальського                     району Львівської області

                                                            ВСТАНОВИВ:
          Суть спору.
          16.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до Червоноградського міського суду Львівської області із позовом до ПАТ «Львівська вугільна компанія» про визнання незаконним та скасування наказу № 30 від 10.12.2019 про оголошення догани; визнання незаконним та скасування наказу № 4-к від 02.01.2020 про припинення трудового договору відповідно до п.3    ст. 40 КЗпП України; поновлення на роботі охоронником служби охорони; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення 10000,00 грн моральної шкоди.
          Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 28.05.2020 провадження у справі № 459/143/20 закрито.
          Постановою Львівського апеляційного суду від 21.01.2021 у справі № 459/143/20 ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 28.05.2020р. скасовано, справу № 459/143/20 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Львівська вугільна компанія» про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності; скасування наказу про звільнення; поновлення на роботі; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення моральної шкоди передано до Господарського суду Львівської області для розгляду в межах справи № 914/2441/15 про банкрутство ПАТ «Львівська вугільна компанія».
          Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 459/143/20 касаційні скарги ПАТ «Львівська вугільна компанія» та ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Львівського апеляційного суду від 21.01.2021 та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25.02.2021 у справі № 459/143/20 залишено без змін.
          Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.09.2022 у справі №914/2441/15 (459/143/20) в задоволенні вказаного позову відмовлено повністю.
          Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.
          Позивач не погодившись із прийнятим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.
          Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги зазначає наступні обставини:
- суд першої інстанції на підставі поданих доказів не з`ясував, що підпис позивача про ознайомлення його з Інструкцією №134 з охорони праці охоронника служби охорони, затвердженої наказом №520 від 12.12.2017, належить саме йому;
          - відповідач повинен довести, а суд з`ясувати належність підпису саме ОСОБА_1 про ознайомлення з інструкцією №134, шляхом призначення відповідної почеркознавчої експертизи;
          - суд першої інстанції не з`ясував чи наказ №30 від 10.12.2019 «Про оголошення догани» та наказ №4-к від 02.01.2020 «Про припинення трудового договору» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України відповідають вимогам ст. 149 КЗпП України;
          - суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідно до акту від 20.12.2019 охоронник ОСОБА_1 (табельний №1433) з наказом №30 від 10.12.2019 ознайомлений, але копію такого наказу під підпис отримувати відмовився, оскільки осіб, які складали акт суд в засідання не викликав і не допитував. А тому, акт від 20.12.2019 прийнятий судом з порушенням ст.86 ГПК України;
          - суд першої інстанції порушив ст.247 ГПК України, оскільки обставини, які мають значення для даної справи є недоведені, а суд визнав такі  встановленими;
          - судом першої інстанції не з`ясовано усіх обставин вчинених позивачем, на думку відповідача, дисциплінарних проступків та не враховано його письмового пояснення про помилкове зазначення одного рейсу автомобілю МАН 20-41, що суперечить ст.149 КЗпПУ;
          - суд першої інстанції не з`ясував тяжкості вчинених позивачем дисциплінарних проступків, ступінь шкоди заподіяної вчиненими проступками, не враховано попередню роботу позивача, а також його вік, трудовий стаж , заохочення;
          - суд першої інстанції порушив ст.80 ГПК України, прийнявши до розгляду відзив відповідача з доданими доказами, поданий з пропуском встановленого строку;
          - у наказі №4-к від 02.01.2020 «Про припинення трудового договору» не роз`яснено ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду та не вказано, які саме систематичні порушення трудової дисципліни допустив позивач;
          - судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує доводи апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зазначає, що при вирішенні даної справи місцевий господарський суд вірно встановив, що при прийнятті на роботу позивач був ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективною угодою, положенням про табельний облік, що підтверджується його підписом в особовій картці працівника. Також судом встановлено, що на Інструкції №134 міститься підпис позивача про ознайомлення з цією інструкцією. Позивач, заперечуючи підписання інструкції, не заявляв клопотання про призначення експертизи відповідно до ст.ст.99,101 ГПК України. Судом першої інстанції належним чином досліджено факт невиконання позивачем своїх посадових обов`язків на 23 пікеті 22- 23 листопада 2019 р., що стало підставою для застосування до нього дисциплінарного стягнення – догани. Крім того, 24.12.2019 під час несення служби позивачем на 23 пікеті, в журналі ввозу і вивозу матеріалів невірно вказано місце призначення вантажу згідно товарно-транспортної накладної №24/12 від 24.12.2019. При прийнятті оскаржуваного рішення судом враховано постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», а тому вважає оскаржуване рішення законним і обгрунтованим.
19.01.2023 об 11 год. 43 хв представником відповідача через канцелярію суду подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із повітряною тривогою.
Розглянувши подане клопотання суд зазначає наступне.
19.01.2023 після надходження повідомлення про відбій повітряної тривоги об         11 год. 48 хв., розпочато судове засідання у цій справі, що підтверджується протоколом судового засідання.
Виходячи з аналізу положень ст. 202 ГПК України вбачається, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
          Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
          Враховуючи зазначене, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалася обов`язковою, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні вищевказаного клопотання.
Інших клопотань та заяв в порядку ст. 207 ГПК України сторонами заявлено не було.
В судове засідання з`явився представник апелянта, який надав усні пояснення по суті апеляційних вимог та просив апеляційну скаргу задоволити, а оскаржуване рішення скасувати.
          Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника апелянта, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права місцевим господарським судом, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Фактичні обставини справи та оцінка суду.
Матеріалами справи підтверджується та вірно встановлено судом першої інстанції, що починаючи з вересня 2018 року ОСОБА_1 працював охоронником служби охорони ПАТ «Львівська вугільна компанія».
Під час прийому на роботу, позивач був ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективною угодою, положенням про табельний облік, що підтверджується підписом позивача в особовій картці працівника та не заперечується сторонами.
В матеріалах справи міститься копія Інструкції з охорони праці №134 охоронника служби охорони ПАТ «Львівська вугільна компанія», затвердженої наказом №520 від 12.12.2017, на якій також міститься підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з інструкцією.
Відповідно до розділу І Інструкції № 134     охоронник підприємства підпорядкований начальнику служби охорони, заст.начальника служби охорони і несе повну відповідальність за якісне та своєчасне виконання покладених на нього завдань і функцій по забезпеченню перепусткового внутрішньооб`єктового режимів, дотримання ним правил техніки безпеки, пожежної безпеки, збереження матеріальних цінностей на підприємстві та підтримання правопорядку на підприємстві.
У розділі ІІ    Інструкції № 134 передбачено завдання та обов`язки охоронника, серед яких охоронник зобов`язаний, зокрема: 
- знати та виконувати вимоги, розпорядження начальника охорони, заступника начальника служби охорони, начальника зміни; 
- перед заступленням на чергування прибути на інструктаж у встановленій формі одягу та маючи охайний зовнішній вигляд;
- забезпечити надійну охорону довірених йому матеріальних цінностей від злочинних посягань, дотримання внутрішньооб`єктового і перепусткового режимів, не допускати безконтрольного проїзду на територію автотранспорту, вивозу (виносу), завозу (занесення) матеріальних цінностей, інших предметів, легкозаймистих та інших, небезпечних для життя і здоров`я працюючих, речовин;
- чітко і охайно вносити достовірні дані в книги обліку служби охорони, в книгу реєстрації документів на вивіз (ввіз), винос (внесення) матеріальних цінностей. Перепустки і накладні на вивезені (винесені) матеріальні цінності після закінчення робочого дня передавати в бухгалтерію під розписку;
- при проїзді через транспортну прохідну автомобільного транспорту, вимагати надання перепустки. Не допускати ввіз на території  вантажів не вказаних в перепустці (накладній), а також їх вивіз з території та реєструвати відповідні дані в журналі обліку заїзду (виїзду) транспорту;  
- звіряти кількість, рід, найменування, вагу матеріальних цінностей з даними вказаними у документах (накладній, перепустці) підписи на документах з взірцями підписів осіб, яким надано право на відпуск матеріальних цінностей;
- не допускати безконтрольного вивозу (виносу), завозу (занесенню) на територію підприємства матеріальних цінностей; чітко і охайно вносити достовірні дані в книги обліку служби охорони, в книгу реєстрації документів на вивіз (ввіз), винос (внесення) матеріальних цінностей.
Відповідно до п. п. 1, 10 розділу IV Інструкції № 134 охороннику забороняється залишати пост без дозволу начальника охорони, заступника начальника охорони, начальника зміни охорони, зміни, передоручати охорону об`єкта іншим особам або іншому охороннику. Охороннику забороняється надавати недостовірну, неправдиву інформацію керівництву про виконання ним своїх трудових обов`язків, відмовлятись від дачі письмових пояснень при проведенні службових розслідувань.
Відповідно до п. 1 розділу V Інструкції № 134 охоронник несе відповідальність за неналежне виконання своїх посадових обов`язків, передбачених цією інструкцією в межах, визначених діючим законодавством України про працю.
Документальними доказами у справі підтверджується, що 22-23 листопада 2019 року позивач ніс службу на 23 пікеті. Перед початком зміни 22.11.2019, начальником зміни охорони проведено особистий інструктаж кожного охоронника, зокрема і ОСОБА_1 , щодо належного виконання своїх посадових обов`язків та дотримання техніки безпеки, що підтверджується постовою відомістю, копія якої міститься в матеріалах справи.
26.11.2019 начальником зміни охорони на ім`я керуючого санацією ПАТ «Львівська вугільна компанія» подано доповідну, в якій зазначено, що охоронник ОСОБА_1 (таб. №1433) ніс службу на 23 пікеті з 22.11.2019 на 23.11.2019 та надав недостовірні дані щодо автомобілів, які завозили відходи вуглезбагачення.
Недостовірні дані полягали в тому, що кількість автомобілів з відходами, яка виїхала з хвостосховища № 2 не співпадає з кількістю автомобілів з відходами, що обліковані охоронником ОСОБА_1 на 23 пікеті, а саме: до журналу реєстрації позивачем внесено один зайвий рейс машини з відходами (МАН 20-41, 14 т, вартістю 6300 грн).
З приводу зазначеного порушення, ОСОБА_1 надано письмове пояснення, в якому він зазначив, що 22.11.2019 на посту № 23 автомобілі возили довго, майже до 18:30 год., вже було темно і він пішов в туалет і в цей час поставив один зайвий рейс автомобілю МАН 20-41 помилково.
Враховуючи викладене, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не спростовано факт вчиненого порушення, яке мало місце у зв`язку із внесенням недостовірних даних в книгу реєстрації документів на вивіз (ввіз), винос (внесення) матеріальних цінностей.
Таким чином, під час виконання своїх обов`язків, позивачем порушено вимоги п.8 та п.11 розділу ІІ    Інструкції № 134, яким передбачено, що охоронник зобов`язаний чітко та охайно вносити достовірні дані в книгу обліку служби охорони, в книгу реєстрації документів на вивіз (ввіз), винос (внесення) матеріальних цінностей.
Наказом №30 від 10.12.2019 «Про порушення трудової дисципліни», за неналежне виконання своїх обов`язків, а саме п. 8 розділу ІІ Інструкції на робочому місці «Охоронник» охороннику служби охорони ОСОБА_1 (таб. № 1433) оголошено догану та попереджено про те, що в разі повторення такого випадку до нього будуть застосовані більш суворі міри дисциплінарного стягнення.
Актом від 20.12.2019 встановлено, що охоронник ОСОБА_1 (табельний №1433) з наказом № 30 від 10.12.2019 ознайомлений, але копію даного наказу під підпис отримувати відмовився.
Актом від 02.01.2020 встановлено, що охоронник ОСОБА_1 (табельний №1433) вдруге відмовився отримати  копію наказу № 30 від 10.12.2019.
24 грудня 2019 року позивач ніс службу на 23 пікеті. Перед початком зміни 24.12.2019, начальником зміни охорони проведено особистий інструктаж кожного охоронника, зокрема і ОСОБА_1 , щодо належного виконання своїх посадових обов`язків та дотримання техніки безпеки, що підтверджується постовою відомістю, копія якої міститься в матеріалах справи.
24.12.2019 на ім`я генерального директора ПАТ «Львівська вугільна компанія» начальником зміни охорони подано доповідну, в якій зазначено, що охоронник ОСОБА_1 ( таб.№1433) під час несення служби 24.12.2019  на 23 пікеті, не зважаючи на неодноразові вказівки керівництва охорони про необхідність детального відображення в журналі реєстрації автотранспорту всіх необхідних даних, не вірно вказав місце призначення вантажу, який вивозився з території ПАТ «Львівська вугільна компанія».
Таке порушення полягало в тому, що позивач в журналі ввозу і вивозу матеріалів зазначив автомобіль Вольво 12-68, накладна № 24/12, назва організації – одержувача вантажу вказано «Вербена», однак згідно товарно-транспортної накладної № 24/12 від 24.12.2019 одержувачем вантажу є ПП «СТЛ Україна».
З приводу зазначеного порушення, ОСОБА_1 відмовився надати письмове пояснення, що відображено в акті від 24.12.2019.
Актом від 02.01.2020 встановлено, що охороннику ОСОБА_1 (табельний №1433) було вдруге запропоновано надати пояснення на доповідну від 24.12.2019, але він відмовився.
Наказом від 02.01.2020 № 4-к «Про припинення трудового договору» охоронника ОСОБА_1 (таб. № 1433) звільнено з 02.01.2020 за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором відповідно до п.3    ст.40 КЗпП України.
Актом від 03.01.2020 встановлено, що охороннику ОСОБА_1 (таб. №143) було запропоновано отримати трудову книжку 03.01.2020 та копію наказу №4 від 02.01.2020, але він відмовився отримувати вказані документи.
04.01.2020 відповідач надіслав позивачу повідомлення за вих. № 1/10 від 03.01.2020 та за вих. № 1/11 від 03.01.2020 про звільнення позивача та запропонував позивачу з`явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки. Разом із зазначеними повідомленнями позивачу надіслано копію наказу № 4-к від 02.01.2020., копію наказу № 30 від 10.12.2019, копію доповідної від 24.12.2019, копію акту від 24.12.2019 та копію акту від 02.01.2020, що підтверджується копіями описів вкладення у цінні листи, накладних та поштових квитанцій, які містяться в матеріалах справи. 
Розрахунок з позивачем повністю проведено 03.01.2020, що підтверджується платіжним дорученням № 635 від 03.01.2020 та довідкою № 49/20 від 16.03.2020.
Наведені обставини і стали підставою для звернення з позовом у даній справі.
Відповідно до ч.2 ст.7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Таким чином, спір про поновлення на роботі та усі наслідкові вимоги пов`язані із таким звільненням працівника боржника, підлягають розгляду в межах цієї справи про банкрутство відповідача.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині позовних вимог про визнання незаконним наказу про оголошення догани, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до    ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.
Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.
Відповідно до ч. 1    ст. 142 КЗпП України    трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.
За правилами    ст. 147 КЗпП України    за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Відповідно до    ст. 147-1 КЗпП України    дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.
Порядок застосування дисциплінарного стягнення визначений у ст. 149 КЗпП України, відповідно до якого до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
Саме на роботодавця покладено обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. Під час обрання виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.
          Матеріалами справи підтверджується, що згідно із письмовими поясненнями позивача наданими за результатами виявленого порушення встановлено, що 22.11.2019 під час виконання трудових обов`язків, він зазначив недостовірні відомості щодо автомобілів, які завозили відходи вуглезбагачення, зазначивши в журналі реєстрації один зайвий рейс вантажному автомобілю МАН 20-41, 14 т, вартістю 6300 грн ( а.с.186, том 2).
          При цьому, в наказі №30 від 10.12.2019 «Про порушення трудової дисципліни» зазначено, 22-23 листопада 2019 року охоронник служби охорони ОСОБА_1 (таб.№1433) при несенні служби на 23 пікеті надав недостовірну інформацію по обліку машин, які ввозять відходи вуглезбагачення, а тому, за неналежне виконання своїх обов`язків, а саме Інструкції на робочому місці «Охоронник» р. ІІ п. 8 охороннику служби охорони ОСОБА_1 (таб. № 1433) оголошено догану.
          Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
          Таким чином, наведеним підтверджується факт вчинення 22.11.2019 ОСОБА_1 порушення трудових обов`язків, передбачених п.8 розділу ІІ Інструкції №134 шляхом внесення недостовірних відомостей до журналу реєстрації автотранспорту. Копія витягу з журналу реєстрації автотранспорту міститься в матеріалах справи (а.с.192-194, том.2).
          Доводи апелянта про те, що він не був ознайомлений із вищевказаним наказом спростовується актом від 20.12.2019 (а.с.197, том.2) та  актом від 02.01.2020 (а.с.198, том.2), копії яких містяться в матеріалах справи.
          Необгрунтованими є доводи апелянта про порушення вимог ст.86 ГПК України, оскільки суд першої інстанції не викликав для допиту в судовому засіданні осіб, які підписали зазначені акти з огляду на те, що відповідно до ч.1 ст.89 ГПК України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.
          Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про оголошення догани.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині позовних вимог про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 9 Конституції України    чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким міжнародним договором є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці 1982 року № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця, яку ратифіковано    Постановою Верховної Ради України  від 04 лютого 1994 року N 3933-XII. Згідно із статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.
Отже, під час розгляду справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені    статтями 147-149 КЗпП України    правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.
Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності.
Матеріалами справи підтверджується, що 24.12.2019 на ім`я генерального директора ПАТ «Львівська вугільна компанія» начальником зміни охорони подано доповідну, в якій зазначено, що охоронник ОСОБА_1 ( таб.№1433) під час несення служби 24.12.2019  на 23 пікеті, незважаючи на неодноразові вказівки керівництва охорони про необхідність детального відображення в журналі реєстрації автотранспорту всіх необхідних даних, не вірно вказав місце призначення вантажу, який вивозився з території ПАТ «Львівська вугільна компанія».
Таке порушення полягало в тому, що позивач в журналі ввозу і вивозу матеріалів зазначив автомобіль Вольво 12-68, накладна № 24/12, назва організації, куди відправлено вантаж вказано «Вербена», однак згідно товарно-транспортної накладної № 24/12 від 24.12.2019 одержувачем вантажу є ПП «СТЛ Україна». 
Недостовірність зазначених позивачем відомостей у журналі ввозу і вивозу матеріалів підтверджується також витягом з такого журналу, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.202-204, том 2).
Більше того, у відповіді на відзив позивач зазначив, що місце призначення у журналі він вказав згідно товарно-транспортної накладної. Однак, в матеріалах справи міститься копія товарно-транспортної накладної № 24/12 від 24.12.2019 в якій зазначено, що одержувачем вантажу є ПП «СТЛ Україна» (а.с.207, том 2), що підтверджує внесення недостовірних відомостей позивачем та повторне порушення таким чином покладених на нього трудових обов`язків згідно з Інструкцією №134.
З приводу зазначеного порушення, ОСОБА_1 відмовився надати письмове пояснення, що відображено в акті від 24.12.2019.
Актом від 02.01.2020 встановлено, що охороннику ОСОБА_1 (табельний №1433) було вдруге запропоновано надати пояснення на доповідну від 24.12.2019, але він відмовився.
Наказом від 02.01.2020   № 4-к «Про припинення трудового договору» охоронника ОСОБА_1 (таб. № 1433) звільнено з 02.01.2020 за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором відповідно до п.3    ст. 40 КЗпП України (а.с.209, том 2).
Аналізом наказу про припинення трудового договору встановлено, що в такому наказі причиною звільнення вказано систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України.
Підставою звільнення зазначено наказ №30 від 10.12.2019 «Про порушення трудової дисципліни», доповідна від 24.12.2019, акти від 24.12.2019 та від 02.01.2020.
Враховуючи викладене, доводи апелянта про те, що спірні накази про припинення трудового договору та про порушення трудової дисципліни не відповідають вимогам ст.149 КЗпП України є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
При цьому, порушення позивачем трудових обов`язків, які мали місце 22.11.2019 та 24.12.2019 є аналогічними за своєю правовою природою порушеннями п.8 розділу ІІ Інструкції №134, які полягали у внесенні недостовірних відомостей у відповідні журнали реєстрації. 
Статтею 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
З матеріалів справи встановлено, що позивачем не заперечується факт внесення недостовірних відомостей, що стало наслідком порушення таким чином трудових обов`язків 22.11.2019 та 24.12.2019, натомість ним обґрунтовується відсутність порушення трудових обов`язків, фактом  не підписання Інструкції №134.
Проте, доводи скаржника щодо не підписання ним Інструкції №134, спростовуються його ж підписом на вказаній інструкції, копія якої додана до матеріалів справи (а.с.179-182, том 2).
При цьому, заперечуючи доводи позивача про не підписання такої інструкції відповідачем додано до  матеріалів її копію, на якій міститься підпис ОСОБА_1 про ознайомлення.
Більше того, в матеріалах справи містяться копії постових відомостей, з яких вбачається, що перед початком зміни 22.11.2019 та 24.12.2019, начальником зміни охорони проведено особистий інструктаж кожного охоронника, зокрема і ОСОБА_1 , про його посадові обов`язки та техніку безпеки.
Відтак, необґрунтованими є доводи апелянта про те, що суд першої інстанції повинен був з`ясовувати належність його підпису на інструкції лише шляхом призначення почеркознавчої експертизи, оскільки всупереч вимог ст.99 ГПК України позивачем, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, клопотання про призначення відповідної почеркознавчої експертизи не подавалося. 
Відповідно до ст.104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими    статтею 86 цього Кодексу. 
Відповідно до  ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується підписання позивачем Інструкції №134, в якій передбачені обов`язки охоронника служби охорони ПАТ «Львівська вугільна компанія», а також проходження позивачем інструктажів щодо належного виконання своїх посадових обов`язків перед початком робочих змін, що вірно встановлено судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.
Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» ( з подальшими змінами і доповненнями) за передбаченими  п.3  ст.40  КЗпП України  підставами  працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі,  вчинений  після застосування до нього дисциплінарного або  громадського  стягнення за невиконання  без  поважних  причин  обов`язків,  покладених  на нього трудовим  договором  або  правилами  внутрішнього  трудового розпорядку.
          У таких   випадках  враховуються  ті  заходи  дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним  законодавством  і  не  втратили юридичної сили  за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП України),  і ті громадські  стягнення,  які  застосовані   до   працівника   за порушення трудової  дисципліни  у  відповідності  до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації,  і з  дня накладення яких  до  видання  наказу  про  звільнення  минулого не більше одного року.
Таким чином, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що ОСОБА_1 звільнений за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором після застосування до нього дисциплінарного стягнення відповідно до ст.ст.147, 151 КЗпП України, що підтверджується матеріалами справи. При цьому, позивачем не доведено порушення відповідачем порушення трудового законодавства при притягненні позивача до дисциплінарної відповідальності та при його звільненні. 
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними і скасування наказів №30 від 10.12.2019 «Про порушення трудової дисципліни», №4-к від 02.01.2020 «Про припинення трудового договору», про поновлення на роботі та відповідно позовних вимог про стягнення середнього заробітку про час вимушеного прогулу, а також про стягнення моральної шкоди, оскільки доводи, покладені в основу заявлених позовних та апеляційних вимог спростовуються наявними матеріалами справи.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не з`ясував тяжкості вчинених позивачем дисциплінарних проступків, ступінь шкоди заподіяної вчиненими проступками, не враховано попередню роботу позивача, а також його вік, трудовий стаж, заохочення колегією суддів оцінюються критично, оскільки, відповідно до положень  Інструкції №134     охоронник підприємства несе повну відповідальність, зокрема за збереження матеріальних цінностей на підприємстві та підтримання правопорядку на підприємстві. 
Матеріалами справи підтверджено та позивачем не спростовано, що він неодноразово вносив недостовірні відомості до відповідних журналів реєстрації обліку матеріальних цінностей на підприємстві. При цьому, відсутність прямих збитків завданих в результаті вчинених позивачем проступків не спростовує правомірності притягнення відповідачем позивача до дисциплінарної відповідальності та подальше звільнення.
Окрім цього, судовою колегією враховано, що в матеріалах справи міститься характеристика ОСОБА_1 (а.с. 231, том 2) складена начальником охорони ПАТ «Львівська вугільна компанія», в якій серед іншого зазначено, що ОСОБА_1 під час виконання службових обов`язків зарекомендував себе з негативної сторони, допускав порушення трудової дисципліни. Частково знав інструкцію охоронника, але не повністю її дотримувався. Не мав розвинутого почуття відповідальності до покладених на нього обов`язків  та не сумлінно ставився до їх виконання.
Відповідно до ст.11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
При цьому, одним з елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції. 
З огляду на викладене апеляційний господарський суд наголошує, що у даному випадку відмова у позові, у зв`язку з недоведенням позивачем обставин, покладених в основу заявлених позовних вимог відповідає реалізації принципу верховенства права та принципів господарського судочинства, юридичної визначеності, змагальності та диспозитивності з метою недопущення надмірного формалізму при розгляді справи.
Таким чином, оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у    постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).
17.10.2019 набув чинності    Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву    статті 79 ГПК    з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж    протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано    Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц    (провадження № 14-400цс19).
          Перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті до розгляду відзиву відповідача на позовну заяву, як такого, що поданий з пропуском строку встановлено, що такі спростовуються ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.02.2022 згідно з якою судом ПАТ «Львівська вугільна компанія» поновлено строк на подання відзиву на позов, що відповідає вимогам ст.119 ГПК України.
          Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтовані висновки місцевого господарського суду при прийнятті оскаржуваного рішення. 
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи
Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, заява №4909/04 від 10 лютого 2010 року).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 13.09.2022 у справі №914/2441/15(459/143/20) відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає.
Судові витрати.
Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється в силу ч. 14 ст. 129 ГПК України. 
Керуючись ст. 11, 13, 74, 129, 269, 270, 275, 276, 281- 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Львівської області від 13.09.2022 у справі №914/2441/15(459/143/20) – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.
Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Повний текст  постанови складено та підписано 24.01.2023.

Головуючий (суддя-доповідач)                                                    О.І. МАТУЩАК

Судді                                                                                            Р.І. МАРКО

                                                                                            О.С. СКРИПЧУК