Ухвала
 
16 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 759/22272/21
провадження № 61-112ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.
 
В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Святошинського районного                суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 33 % з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи              з 06 липня 2016 року і до їх повноліття. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року змінено розмір аліментів, встановлених рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року, та стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі                   у розмірі 1 059,00 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з               17 грудня 2018 року і до їх повноліття.
 
Зазначала, що на виконанні у Солом`янському районному відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходилось виконавче провадження № 56779999 по виконанню виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/9508/16-ц.
 
Оскільки відповідач тривалий час не надавав їй матеріальної допомоги на утримання дітей, у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів, яка є підставою звернення з позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.
 
Ураховуючи викладене, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що на час розгляду справи розрахунок заборгованості за аліментами, який обчислений державним виконавцем, відповідачем оспорений та ухвалою суду Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року скасований. Позивачка не надала суду новий розрахунок наявності заборгованості зі сплати аліментів, а також рішення щодо наявності та розміру заборгованості у разі існування спору між сторонами щодо його розміру в порядку статті 195 СК України.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду      м. Києва від 04 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі                     33 453,40 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріали справи містять розрахунок заборгованості від 19 липня 2022 року вих. № 78520, що включає період, за який позивачка просила стягнути заборгованість зі сплати аліментів, а саме з 06 липня 2016 року по 01 липня 2021 року. Цей розрахунок станом на день вирішення справи судом є дійсним та не скасованим судами, а тому може бути використаний для обрахунку розміру пені за прострочення сплати аліментів відповідачем. Апеляційний суд дійшов висновку, що загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів складає 33 453,40 грн та не перевищує 100 % заборгованості, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.
 
29 грудня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані
з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Предметом спору у цій справі є стягнення пені за прострочення сплати аліментів, а тому зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи                        від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно з якими державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 3 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний