Постанова 
Іменем України
 
07 лютого 2023 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/2591/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,
за участю секретаря Ратушного А. В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Святошинського районного суду м. Києва
 
від 20 вересня 2022 року 
 
в складі судді  ОСОБА_2 
 
у цивільній справі №759/4607/22 Святошинського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_3 
 
до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 
 
про встановлення факту проживання однією сім`єю, придбання нерухомого майна внаслідок спільної праці, визнання об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на майно
 
                                                             В С Т А Н О В И В:
В травні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, в якому просила:
встановити факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01 січня 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім'єю, були об'єднані спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства; 
встановити факт, що майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_2 , гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК "Кооперативна-8" у        м. Києві; автомобіль CHERY, державний номерний знак НОМЕР_2 та грошові заощадження в банківській установі ПАТ АБ "Украгазбанк" в розмірі 120 000,00 грн набуті внаслідок спільної праці, спільного бюджету та ведення спільного господарства ОСОБА_3 та   ОСОБА_5 ;
визнати, що дане майно є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_3 право власності на половину цього майна, а також визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1380 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина. На день смерті ОСОБА_5 вона з ним в шлюбі не перебувала, проте з 01 січня 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 вони проживали однією сім'єю, були об'єднані спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства. З 1987 по 2004 рік вони проживали однією сім'єю, не перебуваючи у шлюбі, в її квартирі АДРЕСА_3 . У 2002 році за рахунок спільної праці, спільного побуту та спільного бюджету придбали квартиру АДРЕСА_1 . 
В період з 1991 року по 2003 рік та в подальшому в 2010 році вона разом з ОСОБА_5 , маючи спільний бюджет, спільно здійснюючи господарство та за кошти отримані внаслідок спільної праці здійснили добудову належної ОСОБА_5 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , в результаті чого нерухоме майно збільшилося у своїй вартості за рахунок добудови та повного переобладнання. Будинок розташований на приватизованій земельній ділянці по АДРЕСА_2 . А в 2004 році за рахунок спільних заощаджень, сплатили внески за гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК "Кооперативна-3" (на даний час "Кооперативна-8") у м. Києві.
Також вказувала, що за період спільного проживання з ОСОБА_5 вони придбали автомобіль CHERY, державний номерний знак НОМЕР_2 та мали спільні грошові заощадження в банківській установі в розмірі 120 000,00 грн.
Позивачка вважала, що оскільки вона з 01.01.2987 по день смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала з ним однією сім'єю, були об'єднані спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства, здійснила поховання ОСОБА_5 , але 1/2 частина набутого нею разом з ОСОБА_5 майна водить до складу спадщини, на яку претендують його діти, то за нею повинно бути визнано право власності на 1/2 частину майна, яке належить їй, у зв'язку з чим і звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх прав.
Відповідач ОСОБА_1 (син спадкодавця) позов не визнав та подав відзив. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що позивачка не має права на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до заповіту ОСОБА_5 26.10.2021 заповів дану квартиру своєму онуку ОСОБА_6 .
Крім того, дану квартиру ОСОБА_5 придбав за рахунок продажу попередньої квартири, яка належала йому на праві приватної власності та знаходилася за адресою: АДРЕСА_4 .
Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/4 житлового будинку, гаражного боксу, автомобіля, грошових коштів в сумі 120 000,00 грн та 1/2 земельної ділянки зазначив, що позивачка та ОСОБА_5 не реєстрували шлюб, а за приписами спадкового права проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення права на спадкування за законом першої черги.
В частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, встановлення, що майно набуте внаслідок спільної праці, спільного бюджету, ведення спільного господарства та визнання майна об'єктом спільної сумісної власності зазначив, що на підтвердження цих вимог до позову не надано жодного доказу. Всі договори, що стосуються майна укладені ОСОБА_5 . Також позивачка жодним чином не доводить своєї трудової діяльності, оскільки до позовної заяви долучила лише трудову книжки, в якій останній запис здійснено у 2011 році.
Звернув увагу, що позивачкою не надано до суду жодного доказу на підтвердження факту, що майно було набуто або покращено внаслідок спільної праці, спільного бюджету, ведення спільного господарства.
Факти, які просить встановити ОСОБА_3 , жодним чином не стосуються суті справи, оскільки проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення права на спадкування за коном першої черги на підставі ст. 1261 ЦК України, а відповідачі є єдиними спадкоємцями за законом першої черги.
Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
До відзиву долучив копію заповіту від 26.10.2021, яким ОСОБА_5 заповів належну йому на праві власності квартиру своєму онуку ОСОБА_6 та фотознімки ОСОБА_7 із своєю сім`єю (том 1, а. с. 141- 145).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року позов задоволено у повному обсязі.
Вирішено питання про судові витрати та стягнуто з відповідачів судовий збір в сумі                      11 809,87 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права; суд неповно з'ясував фактичні обставини справи, що мають значення для її вирішення, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.
 
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилався на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не врахувавши, що правовідносини, які склалися між сторонами є триваючими, тобто тривали до смерті ОСОБА_5 .
 
Судом при ухваленні рішення не враховано ряд положень СК України та не застосовано правові позиції Верховного Суду, висловлені у подібних правовідносинах.
Зокрема, скаржник зазначив, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам відповідачів про те, що між цими особами не існувало сімейних відносин, вони не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Період спільного проживання встановлено судом на підставі пояснень свідків зі сторони позивача. 
Зазначав, що позивачка не довела належними та допустимими доказами придбання та створення спірного майна з ОСОБА_5 внаслідок їх спільної праці, спільними зусиллями, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.
Також позивачка не надала доказів на підтвердження стану готовності спірного житлового будинку (в процентному співвідношенні), як і не надала доказів, що цей спірний житловий будинок істотно збільшився у своїй вартості за рахунок її праці або коштів.
 
Вважав, що матеріалами справи, показами свідків з боку відповідача, а також діями               ОСОБА_5 , спрямованими на захист свого майна (складання заповіту) спростовується факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 однією сім'єю.
 
Зауважив, що судом не враховано, що 26.10.2021 ОСОБА_5 склав заповіт на належну йому квартиру АДРЕСА_1 на ім'я            свого онука ОСОБА_6 .
Поклавши в основу рішення лише покази свідків, суд першої інстанції не дав оцінки письмовим доказам по справі: договорам, стороною яких був ОСОБА_7 , заповіту, який було складено спадкодавцем на користь онука, довідкам про місце реєстрації, якими спростовується факт перебування останнього у фактичних шлюбних відносинах з позивачкою.
Крім того, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що при ухваленні рішення суд позбавив його можливості через свого представника висловити думку стосовно заявлених позовних вимог, стосовно поділу майна свого померлого батька; не надав можливості всебічно та повно скористатися процесуальними правами; надав перевагу одних доказів над іншими, що є неприпустимим з точки зору змагальності та рівності всіх учасників справи перед судом, свідчить про упередженість суду та застосуванні судом формального підходу до вирішення даної справи.
 
За наведених обставин просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.
 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, з підстав викладених в ній.
 
Позивачка та її представник  - ОСОБА_9  в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
 
Відповідачка ОСОБА_10 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_10 .
                                                                                                                                                         
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер                 ОСОБА_5 (том 1, а. с. 12).
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина.
Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвиненко Л. В. звернулися спадкоємці                   ОСОБА_5 за законом: донька - ОСОБА_11 та син - ОСОБА_1 (відповідачі у справі), та спадкоємець за заповітом: онук - ОСОБА_6 (том 1, а. с. 160-195). 
ОСОБА_3 , вважаючи, що до складу спадщини входить майно, яке належіть їй на праві спільної сумісної власності разом із спадкодавцем, звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю  та визнання за нею права власності на майно, посилаючись на те, що з 01 січня 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 вона проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, з яким вони були об`єднані спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства.  Вважала, що  майно, яке  було придбано у цей період внаслідок спільної праці  є об`єктом спільної сумісної власності, а тому вона має право на визнання за нею права власності на частину цього майна.
 
Оскільки ОСОБА_3 заявлено позов, який охоплює період з січня 1987 року по лютий 2022 року, то до правовідносин, які виникли у цей період, підлягають застосування норми матеріального права з урахуванням положень частини першої статті 58 Конституції України.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», положень Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство), якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю.
В інших випадках спільна власність громадян  визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:                1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.  
Саме такий правовий висновок викладено у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15, на який посилалася позивач у позовній заяві. 
Тільки в разі встановлення цих обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовані.
Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
Згідно з частиною першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.
Частиною першою статті 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім'ї.
Таким чином, обов`язковою умовою для визнання однією сім`єю чоловіка та жінки, які не перебувають в зареєстрованому шлюбі, крім власне факту спільного проживання, є ведення ними спільного побуту, господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З огляду на статтю 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В позові ОСОБА_3 зазначила, що факт придбання майна внаслідок спільної праці, спільного проживання однією сім`єю об`єднаних спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства, поховання буде доводити в суді  показами свідків, фото матеріалами (том 1, а. с. 4).
 
До позовної долучила наступні докази:
-          копію паспорту ОСОБА_3 , з якої вбачається, що з  27 грудня 1979 року позивачка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 (том 1, а. с. 8-10);
-          копію ІНН ОСОБА_3 (том 1, а. с. 11);
-          копію свідоцтва про смерть Серія  НОМЕР_3 , з якої вбачається, що   ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 12); 
-          копію довідки про причину смерті ОСОБА_5 (том 1, а. с. 13);
-          копію витягу з Державного реєстру АЦС про смерть для отримання допомоги на поховання від 01.03.2022, в якому містяться відомості про реєстрацію актового запису про смерть ОСОБА_5 (том 1, а. с. 14);
-          копію довідки на одержання праху, в якій відсутні відомості про особу, яка отримала прах після кремації  (том 1, а. с. 15);
-          копію паспорту ОСОБА_5 , яка містить відомості про те, що ОСОБА_5 з 16.03.1989 по 18.04.2002  був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_5 , а з 11.06.2002  був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 (том 1, а. с. 16-17); 
-          копію ІНН ОСОБА_5 (том 1, а. с. 18); 
-          копію свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , згідно якого запис про розірвання було здійснено в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 30 квітня 1987 року (позивач просила визнати факт проживання однією сім`єю з січня 1987 року)  (том 1, а. с. 19); 
-          довідку про оціночну вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 02.05.2022 (том 1, а. с. 20-22);
-          довідку про оціночну вартість житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки за цією адресою  від 02.05.2022, із зазначенням відомостей про те, що будинок введено в експлуатацію в 1993 році                (том 1, а. с. 23-25);
-          копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 24.05.2002 (том 1, а. с. 26-27);
-          копію договору дарування будинку АДРЕСА_2 від 22.06.1991, за умовами якого мати спадкодавця ОСОБА_13 подарувала своїм синам: ОСОБА_5 та ОСОБА_14 в рівних частках житловий будинок незакінченого будівництва 57%, площею 72 кв.м., (дві копії) (том 1, а. с. 28-31 );
-          копію рішення Триліської сільської ради народних депутатів Фастівського району  від 09.08.1991 року  «Про будівництво житлового будинку», яким надано дозвіл                   ОСОБА_5 та ОСОБА_14 на добудову житлового будинку АДРЕСА_2  (том 1, а. с. 32);
-          копію технічного паспорту на житловий будинок станом на 20.01.1993, площею 79 кв.м. (том 1, а. с. 33-38);
-          копію свідоцтва про право власності на частину житлового будинку, яке видано 29.01.1993 ОСОБА_5 на підставі рішення Триліської сільської ради народних депутатів Фастівського району (том 1, а. с. 39-40);
-          копію рішення №5 від 05.07.2010 «Про надання дозволу на збір містобудівних умов і обмежень на будівництво», згідно рішення ОСОБА_5 дозволено збір містобудівних умов і обмежень на будівництво господарських будівель, кухні-кладової та санвузла на земельній ділянці по АДРЕСА_2  (том 1, а. с. 41);
-          копію державного акту на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_7 , який містить інформацію про набуття ОСОБА_5 права власності на цю земельну ділянку на підставі рішення Триліської сільської ради 9 сесії 24 скликання №5 від 29.04.2003. Земельна ділянка межує з земельними ділянками: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,   ОСОБА_17 та землями сільської ради (том 1, а. с. 42-43);
-          копію корінця ордеру на гаражний бокс від 06.12.2004 про надання ОСОБА_5 права на зайняття гаражного боксу в гаражно-будівельному кооперативі «Кооперативна - 3» (том 1, а. с. 44);
-          копію довідки Обслуговуючого Кооперативу Експлуатація індивідуальних гаражів «Кооперативна-8» про те, що ОСОБА_5 був членом гаражного кооперативу ОК ЕІГ «Кооперативна - 8» та з 22.12.2006 членські внески сплачено в повному обсязі  (том 1, а. с. 45);
-          копію членської книжки ОСОБА_5 в ОК ЕІГ «Кооперативна - 8» із зазначення відомостей про сплату членських внесків за період з 2017 по 2021 роки (том 1,                    а. с.46-48);
-          копію договору купівлі-продажу автомобіля «CHERY», модель А21, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , придбаний 12.02.2008 за                    70750,00 грн (том 1, а. с. 49-53); 
-          копію заяви-договору (Депозитний договір) від 22.04.2021, укладеного між                         АБ «Укразбанк» та ОСОБА_5 (том 1, а. с. 54-57);
-          копію платіжного доручення про перерахування коштів в розмірі 120 000,00 грн на вкладний рахунок згідно договору від 22.04.2021 (том 1, а. с. 58);
-          копію пенсійного посвідчення ОСОБА_5 , пенсію за віком призначено з 28.10.2008 року  (том 1, а. с. 59);
-          довідку про складові тарифу утримання будинку по АДРЕСА_8   (том 1, а. с. 60);
-          копію акту №289 від 23.02.2005 інвентаризації земельної ділянки, що находиться за адресою Триліси (відсутні відомості про номер земельної ділянки та повну адресу) (том 1, а. с. 61);
-          копію акту від 17.03.2012, складеного за участі ОСОБА_5 повірки технічного стану димових та вентиляційних каналів в будинку АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 62); 
-          копію листа Пенсійного фонду про здійснення ОСОБА_5 перерахунку пенсії (том 1, а. с. 63);
-          копію трудової книжки ОСОБА_5 , в якій містяться відомості про те, що спадкодавець почав свою трудову діяльність 27 липня 1967 року, та з 28.03.1972 по 02.11.2021 року працював столяром в різних підприємствах (том 1, а. с. 64-70);
-          копію трудової книжки ОСОБА_3 , за відомостями якої трудову книжку заведено  25 квітня 1981 року та останній запис про звільнення від 15.12.2011 року (том 1,                  а. с.71-75);
-          копії 2-х свідоцтв про народження ОСОБА_5 (том 1, а. с. 76-77);
-          копію квитанції про сплату ОСОБА_5 17.09.2012 коштів в розмірі 50 грн за обстеження вентиляційних каналів (том 1, а. с. 78);
-          копію довідки з Державного архіву МО України про участь ОСОБА_5 у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (том 1, а. с. 79);
-          копію довідки  для пред'явлення в пенсійний фонд на підтвердження роботи                    ОСОБА_5 в  КСП ім. Сніцера, правонаступником якого є СТОВ «Лан» (том 1,                     а. с. 80);
-          копію довідки про заробітну плату для обчислення пенсії ОСОБА_5 за період з 1984 по 1989 роки (том 1, а. с. 81);
-          копію довідки з Домобудівного комбінату про підтвердження трудової діяльності ОСОБА_5  в період з 28.03.1972 по 18.04.1989 роки (том 1, а. с. 82);
-          копію виписки з медичної картки ОСОБА_5 про перебування на  стаціонарному лікуванні з 02.10.01 по 10.10.01, в якій зазначено домашня адреса: АДРЕСА_9 (том 1, а. с. 16-17);
-          копію декларації ОСОБА_3 на обслуговування сімейним лікарем яку укладено 17.09.2018, та копії витягів медичної карти амбулаторного хворого, в яких зазначене місце проживання ОСОБА_3 : АДРЕСА_6 в 2018 році та 29.07.2019 (том 1, а. с. 86-89);
-          копії виписок з медичних карток ОСОБА_18 , ОСОБА_19   та свідоцтва про народження ОСОБА_19 за період 2000-2003 роки (том 1, а. с. 90-97). 
 
При розгляді справи судом першої інстанції були допитані свідки на стороні позивача та відповідачів.
Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю                 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , об'єднання їх спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства, суд виходив з того, що такий факт підтверджується доказами, а саме показами свідків зі сторони позивача: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та показами позивачки ОСОБА_3 , допитаної в судовому в якості свідка.
Зокрема, як вбачається з мотивувальної частини рішення, ОСОБА_3 допитана в судовому засіданні як свідок, надала суду наступні свідчення.
З 01 січня 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю, об`єднаною спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства без реєстрації шлюбу, по 2004 рік проживали однією сім`єю, не перебуваючи між собою у шлюбі по АДРЕСА_10 , у квартирі, яка є власністю                  ОСОБА_3 , а у 2002 році спільно придбали квартиру АДРЕСА_1 , вклавши спільні кошти. Він вклав кошти виручені від продажу власної квартири, вона кошти надані батьками, сином та власні заощадження. З 2002 по 2004 роки у цій квартирі проживав її син ОСОБА_22 , а з 2004 року переїхали вони, де і проживали до смерті ОСОБА_5 . У НОМЕР_4 розпочали добудову 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_2 , яку закінчили у 2010 році. З 2010 року сезонно проживали у квартирі, а з весни до осінь у с. Триліси, де спільно займались городництвом, садівництвом, продавали овочі на базарі. Лікуванням раптово захворівшого коронавіусною хворобою ОСОБА_5 займалась тільки вона, як і його похованням (кремацією). Захоронення вже відбувалось у селі згодом, оскільки через активні бойові дії цього неможливо було здійснити у м. Києві. Протягом життя вони за рахунок спільної праці купували одяг, побутові речі, здійснювали будівництво, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були об`єднані спільною працею, побутом, відпочивали та працювали разом. Він допомагав своїм дітям, його діти ним йому не допомагали нічим, навіть працею. Власну квартиру по вул. Празькій з 2004 року по день смерті ОСОБА_5 здавали у найм, а виручені кошти від оренди вкладали у спільний бюджет, за спільне життя купували автомобілі, будували гаражі, мали депозит.
Допитані судом першої інстанції свідки зі сторони відподачів: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 ,                   ОСОБА_27 надали аналогічні свідчення, якими підтверджували, що ОСОБА_3 та   ОСОБА_5 проживали однією сім`єю, були об`єднані спільною працею, побутом, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, за рахунок спільної праці купували одяг, побутові речі, здійснювали будівництво, вели спільне господарство.
В рішенні суду зазначено, що покази всіх свідків є послідовними, такими, що відповідають письмовим доказам у справі і не викликають сумніву у суду.
Також, суд першої інстанції допитав свідків з боку відповідачів, а саме свідків: ОСОБА_16 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 та ОСОБА_6 , які надали однакові покази, зокрема, що останні 15 років ОСОБА_5 їздив до першої дружини. ОСОБА_3 вони не бачили у селі. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мали окремі бюджети, у кожного був свій гаманець, обурювались тим, що прах в урні позивачка поставила під стілець у селі. Всі свідки підтвердили, що позивач і ОСОБА_5 жили як «сожителі» понад 30 років, але вважають, що вона не має права на майно набуте за час спільного проживання; все повинно дістатись дітям померлого: ОСОБА_31 та ОСОБА_32 .
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що рішення ґрунтується лише на показах свідків.
Так, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не надав правової оцінки доказам, не навів мотивів не прийняття цих доказів уваги, тобто фактично надав перевагу одним доказам (покази свідків на стороні позивача) над іншими (покази свідків на стороні відповідачів), чим порушив норми ЦПК України щодо оцінювання доказів.
Більше того, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 01 січня 1987 року по 01 січня 2004 року, не врахував, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.
З урахуванням зазначених норм законодавства суд першої інстанції дійшов незаконного висновку про те, що підлягає встановленню факт проживання однією сім'єю  як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період до 01 січня 2004 року. 
Тому колегія суддів не приймає до уваги докази долучені до позовної заяви на підтвердження проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 у цей період, а самекопію виписки з медичної картки ОСОБА_5 про перебування на  стаціонарному лікуванні з 02.10.01 по 10.10.01, в якій зазначено домашня адреса: АДРЕСА_9 тп копії виписок з медичних карток ОСОБА_18 , ОСОБА_19   та свідоцтва про народження ОСОБА_19 за період 2000-2003 роки.
Факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу можна встановити лише після 1 січня 2004 року (після набуття чинності СК).
Перевіряючи рішення суду в частині задоволених позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яке набуто у період до 01.01.2004 року, а також визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину такого майна, колегія суддів зазначає наступне. 
Правовідносини між сторонами щодо нерухомого майна: квартири, будинку та земельної ділянки виникли до 01 січня 2004 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім'ю України. Відтак, порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами діючого на той час законодавства, яке ці відносини регулює.
Так, згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність» (у редакції, чинні на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
Частиною другою статті 112 ЦК УРСР було визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.
Розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність») тощо.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:
1)      майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);
 
2)   інше не встановлено письмовою угодою між ними.
 
У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. 
 
Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбанні (набутті) майна.
Дана правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 03.02.2021 у справі №520/12169/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 1991 року по 01.01.2004 рік за ОСОБА_5 зареєстровано нерухоме майно, а саме вищевказана квартира, 1/2 частина житлового будинку, земельна ділянка. 
Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю  цього нерухомого майна, належного ОСОБА_5 , та визнання права власності на 1/2 цього майна за ОСОБА_3 , з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що 22 червня 1991 року між ОСОБА_13 (мати померлого) та ОСОБА_5 , ОСОБА_14 (брат померлого) було укладено Договір дарування будинку, за умовами якого ОСОБА_5 та ОСОБА_14 в рівних частках передано в дар право власності на жилий будинок (незакінченого будівництвом 57%), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 
В суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що будинок було добудовано                       ОСОБА_5 разом з братом. А матеріалами справи підтверджується, що закінчений будівництвом будинок було введено в експлуатацію в 1993 році. Тобто ОСОБА_5 та           ОСОБА_14 стали власниками будинку, кожному з яких належало по 1/2 частині будинку.
Водночас, як вказувалося вище, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вартість 1/2 частини спірного житлового, яка була особистою власністю ОСОБА_5 істотно збільшилася за рахунок спільних трудових чи грошових затрат ОСОБА_3 . 
Так, на підтвердження обставин добудови будинку за спільні кошти, внаслідок чого збільшилася його вартість, ОСОБА_3 долучила до позовної заяви документи, які підтверджують надання ОСОБА_5 та ОСОБА_14 дозволу здійснення добудови житлового будинку АДРЕСА_2 ; технічний паспорт на будинок виданий на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_14 і поверховий план будинку.
Також надала довідку про оціночну вартість спірного житлового будинку, згідно якої вартість об'єкта становить 580 379,71 грн, а вартість поліпшень 433 001,25 грн (том 1,                          а. с. 23-25).
Матеріали справи не містять переконливих, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що саме за рахунок спільної праці та спільних коштів ОСОБА_3 разом з ОСОБА_5 було добудовано 1/2 частину спірного житлового будинку, внаслідок чого збільшилася його вартість. 
З названих позивачем доказів вбачається, що мати подарувала в 1991 році спадкодавцю та його брату житловий будинок незакінчений будівництвом, площею 72 кв.м., а в 1993 році здано в експлуатацію будинок, житловою площею 79 кв.м.
Щодо земельної ділянки, то суд не врахував, що право власності на земельну ділянку                 ОСОБА_5 набув шляхом приватизації  в 2003 році. А як неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах, що земельна ділянка, одержана громадянином в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
У постанові від 08 червня 2022 року у справі №1303/1459/12 Верховний Суд погодився з висновками судів про відмову в задоволенні позовних вимог щодо поділу будинку та земельної ділянки, з тих підстав, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вартість спірного житлового будинку, який був особистою власністю відповідача, істотно збільшилась за рахунок трудових та грошових затрат подружжя, в результаті чого відсутні правові підстави для визнання житлового будинку та, відповідно, земельної ділянки, яка виділена для його обслуговування, спільною сумісною власністю подружжя та їх поділу.
Щодо вирішення судом першої інстанції спору в частині позовних вимог про визнання спільним майном та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , судова колегія зазначає таке.
24 травня 2002 року між ОСОБА_33 , ОСОБА_34 та ОСОБА_5 було укладено Договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 
На цьому Договорі від 24.05.2002 міститься реєстраційний напис, з якого слідує, що                 ОСОБА_5 на праві приватної власності належить вищевказана квартира. Запис здійснено у реєстрову книгу з реєстровим №5833 від 29.05.2002.
У постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №562/408/16-ц зазначено, що вирішуючи питання щодо правового режиму майна, судимають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
В матеріалах справи відсутні належні докази того, що ОСОБА_3 своєю працею чи коштами приймала участь у набутті спірної квартири спільно з ОСОБА_5 .
 
Крім цього, заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 у своєму відзиві на позовну заяву вказав на те, що спірна квартира була придбана його батьком за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_11 .
 
В суді першої інстанції позивачка визнавала факт, що частина коштів, яка була витрачена на придбання спірної квартири була сплачена ОСОБА_5 за рахунок коштів, отриманих від продажу належної йому на праві власності квартири.
 
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що за продаж квартири ОСОБА_5 отримав 12 000,00 грн, а спірна квартира була придбана за 15 800,00 грн. Разом з тим, з договору купівлі-продажу вбачається, що за умовами договору квартиру було придбано за  15 100,00 грн. Пояснення ОСОБА_3 , що нею також було внесено кошти в рахунок придбання спірної квартири не підтверджено жодним належним та достатнім доказом. 
 
Надана ОСОБА_3 до суду копія її трудової книжки не є належним доказом наявності власних збережень, оскільки не містить таких відомостей.
В той же час, надані позивачкою докази на підтвердженні спільності вказаного майна підтверджують лише його придбання ОСОБА_5 в певний період часу та вартість такого майна.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 спірного будинку, земельної ділянки та квартири, як набутих  внаслідок спільної праці.
Проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, вищевказаного не врахував та як наслідок дійшов помилкового висновку про доведення позивачем факту збільшення вартості спірного будинку за рахунок спільної праці та участі у придбання спірної квартири за рахунок власних коштів та права на земельну ділянку.
До того ж, ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи відповідача ОСОБА_1 , викладені у відзиві на позовну заяву, що спірну квартиру за життя ОСОБА_5 заповів онуку ОСОБА_6 , що підтверджується копією заповіту від 24.10.2021, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Чернишовою О. А. та зареєстровано в реєстрі за №3457 (том 1,            а. с. 141).
Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що за спірну квартиру вона запитувала в ОСОБА_5 , а саме що він буде з нею роботи, на що він їй нічого не відповів. Після смерті ОСОБА_5 їй стало відомо, що приблизно за рік до смерті він склав заповіт на квартиру на ім'я на онука, про що їй нічого не сказав.
Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю у період з 01.01.2004, то колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу. 
 
Суд, вважаючи доведеним факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю не врахував правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
 
Так, згідно правових висновків, висловлених в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження №5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц (провадження №61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц (провадження №61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц (провадження №61-42601св18); від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19 (провадження № 61-3071 св 21), для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, (депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці (постанова Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №587/302/16).
Так, задовольняючи позовні вимоги та встановлюючи факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції вважав доведеним зазначений факт, посилаючись при цьому на покази свідків на стороні позивача.
До такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, без з`ясування обставин, які мають значення для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та у подальшому визнання майна спільною сумісною власністю, не взяв до уваги, що позивач не надавнеобхідних належних та допустимих доказів: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі  №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
Вказані обставини судом не встановлено і матеріалами справи не підтверджено, а покази свідків не можуть бути єдиною та достатньою підставою для встановлення вказаного факту.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, об`єднання спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства, суд першої інстанції вищезазначене не врахував, залишивши поза увагою, що належних, достатніх та достовірних доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, у період з 01.01.2004 і до моменту смерті останнього матеріали справи не містять.
Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не надано доказів, які б в сукупності свідчили про факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , а саме позивачкою не надано доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були зареєстровані за однією адресою. З долученої до позовної заяви копії паспорта ОСОБА_3 вбачається, що остання з 27.12.1979 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 , а з копії паспорта ОСОБА_5 вбачається, що він за життя з 11.06.2002 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .
Відомості, що містяться в медичній картці ОСОБА_5 про місце проживання стаціонарно хворого в 2002 році за адресою, яка є місцем реєстрації ОСОБА_3 , не є належним доказом проживання ОСОБА_5 разом з ОСОБА_3 в період з 01.01.2004, в розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки не містить інформацію щодо предмета доказування, а саме факту спільного проживання у період з 01.01.2004. 
При цьому, долучення до позовної заяви ОСОБА_3 її копії медичної картки амбулаторного хворого та копії медичної декларації, на якій міститься запис про місце проживання за адресою: АДРЕСА_6 за відсутності інших належних та допустимих доказів не свідчить про факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 та існування між ними відносин, притаманних сієї. До того ж з цієї копії вбачається, що на медичній картці амбулаторного хворого зазначена адреса: АДРЕСА_6 , є виправленою з іншої адреси, та поряд з цим не зазначено дати початку медичного обслуговування за цією адресою. А з медичної декларації вбачається, що остання укладена 17.09.2018, тоді як факт спільного проживання з ОСОБА_5 позивачка просила встановити за період з січня 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.
Отже, надані позивачкою медична картка амбулаторного хворого та медична декларація, в яких зазначено місце проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_6 , не є належними та допустимими доказами на підтвердження позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, об`єднання спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства.
Крім цього, слід враховувати, що в позовній заяві ОСОБА_3 посилалася на те, що факт спільного проживання та придбання майна з ОСОБА_5 внаслідок спільної праці, спільного проживання однією сім`єю, об`єднаних спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства буде доводитися показами свідків та фотоматеріалами.
Разом з тим, як вказувалося вище, показання лише свідків про проживання позивачки з                 ОСОБА_5 однією сім`ю, об`єднання їх спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства, на яких суд першої інстанції ґрунтував свої висновки, не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні положень сімейного законодавства. Щодо фотографій, про які вказує позивачка у позовній заяві, то таких доказів протягом всього розгляду справи в суді першої інстанції не було надано.
Матеріали справи не містять спільних фотографій ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за такий тривалий період з 01.01.1987 по 28.02.2022 (35 років).
Також в матеріалах справи відсутні належні докази, якими є фіскальні чеки, договори купівлі-продажу та інші письмові докази, спільного придбання ОСОБА_3 та                ОСОБА_5 майна на користь сім`ї та витрачання коштів на спільні цілі.
Посилання ОСОБА_3 в позовній заяві на те, що спірну квартиру, гаражний бокс та автомобіль було ними придбано спільно та за власні кошти, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки договори купівлі-продажу щодо квартири та щодо автомобіля укладено лише з ОСОБА_5 . А фіскальні чеки чи платіжні доручення (квитанції), які б підтвердили, що за придбання цього майна (квартира, гараж та автомобіль) ОСОБА_3 і ОСОБА_5 сплатили спільно кошти матеріали справи не містять, як і не містять доказів того, що внески в гаражно-будівельний кооператив також здійснювалися спільно.
Щодо внесення коштів в гаражно-будівельний кооператив, які на думку позивачки вони спільно вносили з ОСОБА_5 , слід зазначити, що на підтвердження цієї обставини ОСОБА_3 до позовної заяви долучено лише корінець ордера №22 від 06.12.2004, який підтверджує право ОСОБА_5 на зайняття гаражу (боксу) в ГБК "Кооперативна-3", довідку голови правління ГБК, яка свідчить про те, що ОСОБА_5 був членом гаражного кооперативу та членські внески сплачені в повному обсязі (том 1, а. с. 43-44).
Укладення між ПАТ АБ "Укргазбанк" та ОСОБА_5 22.04.2021 Депозитного договору на суму вкладу 120 000,00 грн теж не свідчить, що вклад здійснено із спільних коштів                 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , оскільки матеріали справи не містять доказів щодо доходу позивачки та можливості внесення нею спільно з ОСОБА_5 коштів на депозитний рахунок у банку. 
В матеріалах справи наявна лише копія трудової книжки ОСОБА_3 . Проте, відомості працевлаштування не підтверджують обставин щодо доходу позивачки. Більше того, останній запис в трудовій книжці здійснено в грудні 2011 року, а депозитний договір укладено в квітні 2021 року.
Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що вона отримує пенсію за віком і також є клієнтом банку, де в неї є рахунок.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачка не надала належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_5 , ведення ними спільного бюджету, господарства та побуту, спільної праці, а тому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, об`єднання спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом, веденням спільного господарства та задоволення позовних вимог про визнання спірного майна, як такого, що набуте внаслідок спільної праці, спільного бюджету та спільного господарства, оскільки позивачем не доведено, що між нею та ОСОБА_5 виникли відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, об`єднання спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом, веденням спільного господарства за період з 01.01.2004 по 28.02.2022, в силу ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині доведення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю у період з 01.01.2004 по 28 лютого 2022, колегія суддів вважає, що у суду не було правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину  майна, яке було набуто  ОСОБА_5 у вказаний період та яке належало йому на праві власності, так як вимоги про визнання майна спільною власністю та визнання за позивачкою права власності на спірне майно, згідно обґрунтувань, які викладено у позовній заяві, є похідними від позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, в задоволенні яких судом апеляційної інстанції відмовлено.
Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Водночас, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що у ОСОБА_3 не виникло право на спадкування після смерті ОСОБА_5 разом із спадкоємцями першої черги, оскільки позовна заява не містить вимог про визнання права спадкування разом із спадкоємцями першої черги.
Отже, зважаючи на те, що вирішуючи спір, суд неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, оскаржуване судове рішення у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
З матеріалів справи вбачається, що у розмірі визначеному Законом України «Про судовий збір» ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги у даній справі сплатив судовий збір в сумі 19 203 грн 41 коп.
 
Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 19 203 грн 41 коп.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України
 
                                                         П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 19 203 (дев'ятнадцять тисяч двісті три) грн 41 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Реквізити сторін:
 
Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_5 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 .
 
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП: НОМЕР_6 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_12 .
 
Повний текст постанови складено 14 лютого 2023 року.
 
Головуючий                                                                                                              О. Ф. Мазурик 
 
Судді                                                                                                                          О. В. Желепа
 
                                                                                                                                     В. А. Кравець