ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року 
м. Київ

справа №804/4931/16
касаційне провадження № К/9901/41292/18  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Ханової  Р.Ф.,  Хохуляка В.В., 
 
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2017 (головуючий суддя - Добродняк І.Ю., судді  - Бишевська Н.А., Семененко Я.В.) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до Криворізької північної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, 
УСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі у тексті - Товариство, ПАТ "Родовід банк", позивач, платник) звернулося до суду з адміністративним позовом до Криворізької північної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі у тексті - Інспекція, відповідач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 06.07.2016 №2268-17. 
На обґрунтування позовних вимог позивач послався на протиправність оскаржуваної податкової вимоги з підстав того, що постановою Правління Національного банку України від 25.02.2016 №107 ПАТ "Родовід банк" визнано неплатоспроможним і станом на час формування податкової вимоги триває процедура виведення неплатоспроможного банку ПАТ "Родовід банк" з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку, а під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, нарахування штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановою від 07.09.2016 адміністративний позов задовольнив.
Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку про протиправність спірної вимоги, оскільки Податковий кодекс України (далі - ПК України, тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) прямо виключає застосування до банку, що знаходиться в процедурі тимчасової адміністрації або ліквідації, питань (процедур) погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з такого банку, а прийняття рішення про направлення податкової вимоги та її складання є складовою частиною процедури погашення податкового боргу та примусового його стягнення. 
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 31.01.2017 скасував рішення суду першої інстанції, прийняв нову постанову, якою у задоволенні позову відмовив.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що направлення позивачу податкової вимоги про сплату податкового боргу відповідає положенням ПК України і не порушує приписів Законів України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 №4452-VI (далі - Закон № 4452-VI) та "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 № 2121-III (далі - Закон № 2121-III), тому податкова вимога про сплату податкового боргу є обґрунтованою.
Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, позивач посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Вважає, що направлення податкової вимоги є складовими процедури примусового стягнення податкового боргу, тому є протиправним, оскільки відповідно до пункту 5 статті 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. 
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 22.02.2017 відкрив провадження за касаційною скаргою позивача та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Відповідач відзив (заперечення) на касаційну скаргу до суду не надав, що не перешкоджає її розгляду.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 06.02.2023 прийняв касаційну скаргу Товариства до провадження, закінчив підготовку справи до касаційного розгляду, визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи у порядку письмового провадження і призначив справу до касаційного розгляду у порядку письмового провадження з 07.02.2023.
Переглядаючи рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами попередніх інстанцій у межах спірних правовідносин установлено, що 22.02.2016 Товариством подано до Інспекції податкову декларацію з плати за землю за 2016 рік №9021497182, у якій платником податків самостійно визначено до сплати суму грошового зобов`язання у розмірі усього 15028,83 грн, із сплатою щомісяця 1252,40 грн з січня по листопад, та 1252,43 грн у грудні.
За даними інтегрованої картки платника по земельному податку з юридичних осіб за 2016 рік у позивача виникла заборгованість у зв`язку із несплатою грошових зобов`язань на підставі податкового розрахунку від 22.02.2016 №9021497182, станом на 30.06.2016 в сумі 640,51 грн, станом на 30.07.2016 в сумі 1892,91 грн, що не є спірним у даній справі. 
Також з інтегрованої картки вбачається, що з січня по липень 2016 року нарахована сума податку у загальній сумі 7767,21 грн, сплачено всього 5262,41 грн, що свідчить про самостійне здійснення позивачем погашення задекларованих ним зобов`язань з земельного податку.
06.07.2016 Інспекцією сформовано податкову вимогу форми «Ю» № 2268-17, якою повідомлено позивача, що станом на 05.07.2016 сума податкового боргу платника податків за узгодженими податковими зобов`язаннями становить 640,51 грн, у тому числі по земельному податку з юридичних осіб (18010500) усього 640,51 грн. 
Вказаною вимогою контролюючий орган: попереджає, що починаючи з 01.07.2016 на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності в майбутньому, розповсюджується право податкової застави, а на суму податкового боргу нараховуються пеня та штрафи, визначені ПК України. Органом доходів і зборів буде здійснено опис майна в податкову заставу; вимагає терміново сплатити суму податкового боргу, включаючи штрафні (фінансові) санкції (штрафи) та пеню, нараховану на нього (за їх наявності); застерігає, що в разі несплати суми податкового боргу до платника податків будуть застосовані передбачені ПК України заходи стягнення податкового боргу.
Судами також встановлено, що Товариство визнано неплатоспроможним відповідно до постанови Правління Національного банку України від 25.02.2016 №107.
25.02.2016 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 261 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Родовід Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», згідно якому з 26.02.2016 розпочато процедуру виведення Товариства з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на 1 місяць з 26.02.2016 по 25.03.2016 включно.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.03.2016 № 419 продовжено строк здійснення тимчасової адміністрації у Товаристві з 26.03.2016 по 25.04.2016 включно; продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід Банк» Куліша В.М. з 26.03.2016 по 25.04.2016 включно.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.04.2016 № 610 продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Родовід Банк» Куліша В.М. до дати отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку АТ «Родовід Банк».
Надаючи оцінку правомірності прийняття відповідачем оскаржуваної вимоги, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду виходить із такого.
Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. 
Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Пунктом 59.3 статті 59 ПК України визначено, що податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Згідно з пунктом 1.3 статті 1 ПК України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.
Порядок здійснення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку, а також наслідки запровадження тимчасової адміністрації передбачено Законом №4452-VІ.
За правилами пункту 8 Розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4452-VІ законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з пунктом 16 частини 1 статті 2 Закону №4452-VІ тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
Таким чином, для правовідносин, що виникають під час дії тимчасової адміністрації банку або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пріоритетними є норми Закону №4452-VІ.
Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Так, згідно з частиною п`ятою статті 36 Закону №4452-VІ під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед кредиторами.
Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої вказаної статті зазначеного Закону, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.
Таким чином, протягом мораторію не нараховується неустойка (штраф, пеня), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань перед кредиторами та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).
З моменту закінчення дії мораторію на задоволення вимог кредиторів фінансові санкції у вигляді пені та штрафів, які передбачені ПК України за невиконання чи неналежне виконання банком зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) нараховуються на суми заборгованостей, які обліковуються на дату закінчення дії мораторію.
Як встановлено судами, зазначена у спірній податковій вимозі сума боргу зі сплати земельного податку, що сплачується юридичними особами, у розмірі 640,51 грн відповідає сумі зобов`язання, самостійно визначеного Товариством  у податковій декларації з плати за землю №9021497182, якою самостійно визначено до сплати суму грошового зобов`язання з плати за землю за 2016 рік. При цьому, дана сума не включає в себе жодних штрафних (фінансових) санкцій чи пені.
Судом апеляційної інстанції зауважено, що направлення позивачу спірної податкової вимоги не пов`язано з жодною обставиною, яка передбачена частиною 5 статі 36 Закону №4452-VІ.
Ураховуючи наведені правові норми та встановлені фактичні обставини у даній справі, колегія суддів дійшла висновку, що направлення на адресу позивача податкової вимоги не свідчить про провадження органом доходів і зборів заходів, спрямованих на погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу. 
Такі дії контролюючого органу лише формують та документально визначають податковий борг, при цьому останні об`єктивно передують процесу погашення податкових зобов`язань або стягненню податкового боргу. 
Власне, сама обставина прийняття/формування контролюючим органом податкової вимоги не порушує приписів частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки в даному випадку контролюючим органом не здійснювалось нарахування будь-яких санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), не накладався арешт на кошти чи майно банку, не здійснювалось примусове стягнення його коштів та майна.
Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 02.04.2019 у справі №815/6751/16, від 05.03.2020 у справі №803/1408/16, від 14.05.2020 у справі №804/4735/16.
Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про правомірність прийняття контролюючим органом оскаржуваної податкової вимоги з підстав того, що позивачем у встановлені законодавством строки не сплачено узгоджене грошове зобов`язання з земельного податку за 2016 рік.
Доводи касаційної скарги не підтверджують обставин неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи, судом апеляційної інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надано належну правову та обґрунтовану оцінку на підставі норм закону.
За правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України визначено, що  суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та  (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2017 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева Р.Ф. Ханова   В.В. Хохуляк