УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
29 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 750/3276/21
провадження № 51-3730ск22
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2022 року та ухвалу Чернігівського  апеляційного суду від 09 вересня 2022 року,
 
встановив:
 
Згідно з вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.  
 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано у строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
 
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 09 вересня 2022 року вирок місцевого суду залишив без змін.
  
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень злочин вчинено за таких обставин. 
 
05 березня 2021 близько 18:15 ОСОБА_4 , перебуваючи в будинку 
АДРЕСА_1 , діючи умисно та повторно, з корисливих мотивів, при відкритті дверей квартири АДРЕСА_2 незаконно проник до приміщення вказаної квартири та завдав ОСОБА_5 ,яка відкривала двері цієї квартири, одного удару головою в обличчя, внаслідок якого вона впала на підлогу в коридорі квартири, а потім відкрито викрав майно потерпілої, зірвавши з її плеча сумку, в якій знаходились  грошові кошти в сумі 4800 грн.
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить судові рішення стосовно нього змінити та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 років. Засуджений указує на те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги ряду обставин, які пом`якшують покарання та дають підстави призначити покарання більш м`яке ніж передбачено законом.  Зокрема, не враховано, що він визнав винуватість у вчиненому, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував завдані збитки, добровільно з`явився до органів слідства. Крім цього, досліджуючи його особу, суди безпідставно не зважили на те, що він має на утриманні батьків похилого віку, які є непрацездатними, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, а також у повній мірі не враховано того, що він неофіційно працював, а житло, у якому  проживав разом із батьками, знищено внаслідок агресії Російської Федерації. Таким чином, засуджений вважає, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі.    
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не має. 
 
Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.   
 
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 186 КК в касаційній скарзі не оскаржуються.
 
Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок незастосування 
ст. 69 КК є необґрунтованими.
 
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.
 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.  
 
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, дотримався наведених вимог кримінального закону,  врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який належить до тяжких злочинів, дані про його особу, котрий раніше неодноразово судимий та притягувався до адміністративної відповідальності за статтями 126, 121-6, 130, 178, Кодексу України про адміністративні правопорушення, має психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, за місцем проживання скарг на нього не надходило, має батьків пенсійного віку, однак, відсутні докази на підтвердження перебування їх на утриманні ОСОБА_4 , а також те, що він не працює. До того ж узято до уваги, що житло останнього та його батьків знищено внаслідок ведення бойових дій Російською Федерацією на території м. Чернігова. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав активне сприяння розкриттю злочину та часткове добровільне відшкодування завданого збитку.
 
При цьому суд не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 , щире каяття, оскільки він хоча й визнав свою винуватість в учиненні інкримінованого кримінального правопорушення, однак, як видно з показань, занизив суспільну небезпеку свого діяння, вказав на необережний характер своїх дій щодо заподіяння насильства стосовно потерпілої. На думку суду, такі показання свідчать про те, що він не засуджує своїх дій, а намагається уникнути справедливого покарання, занижуючи суспільну небезпеку скоєного діяння. Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , суд не встановив.
 
Згідно з досудовою доповіддю територіального Центру пробації  ризики учинення ОСОБА_4 повторно кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як дуже високі, виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства (у тому числі для окремих осіб); на думку органу пробації, застосування соціально-виховних заходів, необхідних для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, можливо здійснювати лише виключно в умовах ізоляції з цілодобовим наглядом і контролем.
 
Крім того, суд урахував обставини вчинення злочину, його наслідки, а також характер  протиправних дій.
 
Узявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд дійшов висновку про неможливість виправлення винуватого без реального відбування призначеного йому покарання в межах санкції ч. 3 ст. 186 КК.
 
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою захисника, залишив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання без змін. 
 
Так, обґрунтовуючи свої висновки суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд призначаючи ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, врахував обставини, які за законом мають значення, тобто дотримався вимог статей 50, 65 КК, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого злочину, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. При цьому погодився з позицією місцевого суду в частині невизнання обставиною, яка пом`якшує покарання, щирого каяття.  
 
Перевіряючи доводи сторони захисту, які є аналогічними доводам касаційної скарги, в частині неврахування місцевим судом такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, обґрунтовано послався на те, що виходячи з показань ОСОБА_4 він свідомо занизив суспільну небезпеку свого діяння, вказав на необережний характер своїх дій щодо заподіяння насильства стосовно потерпілої. У судовому засіданні апеляційного суду його позиція щодо скоєного була аналогічною.
 
Також суд апеляційної інстанції перевірив доводи сторони захисту в частині можливості застосування ст. 69 КК під час призначення покарання ОСОБА_4 та визнав їх необґрунтованими.
 
При цьому зазначив, що навіть за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання, з урахуванням особи винуватого неможливо констатувати наявність обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що не дає підстав для застосування ст. 69 КК. 
 
Таким чином, доводи засудженого, викладені в касаційній скарзі, що є аналогічними за змістом доводам апеляційної скарги захисника в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через незастосування ст. 69 КК, були  предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив, із чим погоджується і суд касаційної інстанції.
 
Розглядаючи матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 , апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК.
 
Статтею 69 КК встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винуватого суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.
 
Закон при застосування ст. 69 КК наділяє суд дискреційними повноваженнями визначати, чи істотно знижують встановлені під час судового розгляду обставини ступінь тяжкості вчиненого злочину, і призначати таке покарання, яке за видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення особи й попередження вчинення нових злочинів.
 
Проте, наявні у цьому кримінальному провадженні обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки засуджений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, останній раз 24 квітня 2018 року  за ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців і 24 січня 
2020 року був звільнений умовно-достроково на невідбутий строк покарання - 1 рік 14 днів,  вчинив нове кримінальне правопорушення, що свідчить про небажання засудженого ставати на шлях виправлення. 
 
Таким чином, у цьому кримінальному провадженні призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке є мінімально встановленим в санкції ч. 3 ст. 186 КК, відповідає вимогам статей 50, 65 цього Кодексу, за своїм видом та розміром є пропорційним і співмірним вчиненому та його наслідкам, а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
 
Крім цього, касаційна скарга засудженого не містить переконливих аргументів та обставин, які суди попередніх інстанцій не взяли до уваги або не врахували, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та вказують на можливість призначення покарання на підставі ст. 69 КК, нижчого від найнижчої межі, встановленого у санкції ч. 3 ст. 186 цього Кодексу. 
 
Таким чином, на думку Суду, відсутні підстави для зміни оскаржуваного судового рішення унаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а призначене ОСОБА_4 покарання не є  несправедливим через його суворість. 
 
З огляду на викладене з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 слід відмовити.
 
Керуючись п. 2  ч. 2  ст. 428 КПК, Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова 
від 16 травня 2022 року та ухвалу Чернігівського  апеляційного суду від 09 вересня 2022 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                        ОСОБА_3