ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/425/21  Номер провадження 22-ц/814/2271/23	Головуючий у 1-й інстанції Високих М. С.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Бродській В.О., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2022 року (ухвалене суддею Високих М.С., інформація щодо дати складення повного тексту рішення суддею відсутня) у справі за позовною заявою  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Подільська районна у м. Полтаві рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради про визначення порядку користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В :
У лютому 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Подільська районна у м. Полтаві рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, в якому просили визначити порядок користування земельною ділянкою пл.657 кв.м. по АДРЕСА_1 між співвласниками домоволодіння, виділивши в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_6 земельну ділянку пл.328 кв.м., виділити в користування ОСОБА_7 земельну ділянку пл.329 кв.м.; встановити право постійного безоплатного сервітуту на земельній ділянці, що знаходиться в користуванні ОСОБА_8 та ОСОБА_6 для можливості проїзду для обслуговування вигребу ОСОБА_7 пл.60 кв.м.
Позов мотивований тим, що позивачі та відповідач є співвласниками будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка за вказаною адресою, площею 657 кв.м., згідно рішень виконкому Полтавської міської ради №341 від 24.05.1954 року та №470 від 07.10.1958 року надана у користування попереднім власникам для будівництва і обслуговування житлового будинку за вказаною адресою. 
На даний час між сторонами наявний спір з приводу спільного користування земельною ділянкою, вирішити який позивачі намагались у позасудовому порядку, проте направлена пропозиція не знайшла відклику.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2022 року позов задоволено.
Визначено порядок користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 657 кв.м. між співвласниками домоволодіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , виділивши у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 328 кв.м. (згідно з додатком №2 до висновку №2 від 19.01.2021 позначену зеленим кольором); у користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 329 кв.м. (згідно з додатком №2 до висновку №2 від 19.01.2021 позначену жовтим кольором) з встановленням на користь ОСОБА_1 постійного безоплатного земельного сервітуту на земельній ділянці у користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на право проїзду для обслуговування вигребу площею 60 кв.м. (згідно з додатком №2 до висновку №2 від 19.01.2021 позначеним зеленим кольором з поперечними червоними лініями).
Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8000 грн понесених витрат на правничу допомогу та 908 грн судового збору.

З рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2022 року не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2022 року.
На думку апелянта оскаржуване рішення було ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішення суду, не відповідають обставинам справи.На підтвердження своєї позиції посилається на те, що висновок експерта №2 від 19.01.2021 року за результатами земельно-технічного дослідження судом 1-ї інстанції безпідставно покладений в основу оскаржуваного рішення.
Крім того, апелянт стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою, що дає підстави для встановлення іншого порядку користування земельною ділянкою в судовому порядку з дотриманням часток кожного з співвласників.
Скаржник також стверджує, що встановлення судом першої інстанції земельного сервітуту на ділянці у користуванні позивачів на право проїзду для обслуговування вигребу є передчасним, оскільки земельний сервітут встановлюється у виняткових випадках коли в інший спосіб дістатися до ділянки неможливо.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні позивач ОСОБА_3 та представники сторін, інші сторони будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, співвласниками будинку АДРЕСА_1 є позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з розмірами часток по та відповідач ОСОБА_7 з розміром частки , яка при укладенні шлюбу прийняла прізвище чоловіка ОСОБА_9 (а.с.45). Відповідно до технічного опису майна зазначеного в довідці від 26.01.2021, типом майна є будинок, в тому числі збудоване самовільно майно - гараж літ.В, сарай літ.Е, сіни літ.а2.
ОСОБА_1 пояснила суду першої інстанції, що фактично у вказаному будинку проживає її син з родиною ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 ), а сама вона мешкає в іншому місці.
За повідомленням директора ПП «Полтавське БТІ «Інвентаризатор» від 12.11.2020, згідно з матеріалами Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» наявна відмітка про рішення виконкому Полтавської міської ради від 24.05.1954 №341, рішення виконкому Полтавської міської ради від 07.10.1958 №470 про надання земельної ділянки площею 657 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.13).
Згідно з кадастровим планом земельної ділянки виконаним ФОП ОСОБА_11 , цільовим призначенням земельної ділянки у АДРЕСА_1 є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, фактична загальна площа, яка перебуває у користуванні становить 0,0672га.
Відповідно до висновку експерта №2 складеного 19.01.2021 на замовлення ОСОБА_2 за результатами земельно-технічного дослідження проведеного експертом ОСОБА_12 , який має кваліфікацію судового експерта з правом проведення будівельно-технічних експертиз, зокрема, за спеціальністю 10.7 - розподіл земель та визначення порядку користування земельними ділянками за свідоцтвом №1689 виданим ЦЕКК МЮУ 27.06.2014 дійсним до 12.06.2023 (том 1 а.с.15-19), під час проведення обстеження земельної ділянки встановлена відсутність твердих межових знаків (огорож, парканів), що розмежовують частини земельної ділянки у користування співвласників, на підставі чого зроблено висновок про те, що фактичний порядок користування земельною ділянкою не склався та експертом у додатку №2 до висновку наведено можливий порядок роздільного користування земельною ділянкою відповідно до часток співвласників.
В судовому засіданні експерт ОСОБА_13 будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків та приведеним до присяги, надаючи роз`яснення складеного ним висновку пояснив, що має стаж експертної роботи з 2014 року, оглядаючи особисто об`єкт ним була встановлена відсутність розділових знаків на земельній ділянці, що свідчили б про те, що між співвласниками фактично склався певний порядок користування та з урахуванням їх часток, вимог будівельно-технічних норм ним було визначено можливий варіант роздільного користування земельною ділянкою, виходячи з площі 657 кв.м, яка була надана співвласникам у користування за рішенням міської ради. На момент огляду була наявна калитка для окремого входу відповідачів.
Відповідно до договором купівлі-продажу від 19.09.1986 (том 1 а.с.60-61) ОСОБА_7 придбала частину будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 657 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, суду не було надано будь-яких доказів існування домовленості про користування земельною ділянкою, відповідний договір про погодження власниками порядку користування земельною ділянкою не укладався, інші документи з даного приводу відсутні, за висновком експерта при огляді також не було виявлено будь-яких розділових знаків, що свідчили б про встановлення такого порядку.
Крім того, місцевий суд зазначив, що із матеріалів справи вбачається, що при складанні висновку експертом було оглянуто об`єкт, визначено єдиний можливий варіант роздільного користування з дотриманням часток співвласників, фактичного користування розташованими на земельній ділянці будинком та спорудами та з урахуванням будівельно-технічних норм і конфігурації самої земельної ділянки.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Частинами першою та другою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.
Згідно ч.4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Із системного аналізу наведених вище норм законодавства вбачається, що існує загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. У зв`язку з цим передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою.
Верховний Суд у постанові від 17.02.2016 року у справі №6-1500цс15 дійшов наступного висновку: «Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд».
У постанові Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі №6-2454цс16 зроблено висновок, що «при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
Із матеріалів справи не вбачається, що між сторонами справи існує (чи коли-небудь існувала) домовленість про користування земельною ділянкою. При цьому, відповідач не була позбавлена можливості надати суду докази існування такої домовленості, наприклад, договору про погодження власниками порядку користування земельною ділянкою тощо, які б свідчили про встановлення такого порядку.
Враховуючи те, що сторони не можуть досягти взаєморозуміння при визначенні порядку користування вказаною вище земельною ділянкою, фактично єдиним правильним шляхом є вирішення цього питання судом.
Разом із тим, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою, що дає підстави для встановлення іншого порядку користування земельною ділянкою в судовому порядку з дотриманням часток кожного з співвласників, зважаючи на їх необґрунтованість та недоведеність.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, також не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.
Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.  
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
За таких обставин, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2022 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 16 березня 2023 року.

Головуючий суддя : ______________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ С.А. Гальонкін ___________________ О.Ю. Кузнєцова