15.03.23
22-ц/812/223/23
                                                          
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 490/5875/17
Провадження № 22-ц/812/223/23 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.,
із секретарем судового засідання – Біляєвою В.М.,
за участю позивача – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Черенкової Н.П. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинська Катерина Тарасівна про визнання недійсним заповіту, -
В С Т А Н О В И В :

В липні 2017 року ОСОБА_1  через свого представника ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського округу Ягужинскої К.Т., в якому просила визнати недійсним заповіт, посвідчений 13 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., зареєстрований у реєстрі за номером 5036, за яким ОСОБА_4 все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до договору купівлі-продажу частини домоволодіння будинку АДРЕСА_1 , укладеного 07 липня 2000 року на Товарній біржі «Нерухомість» за № 1-531/1, зареєстрованого в ММБТІ 01 грудня 2000 року за № 85, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є власниками 1/4 частки вказаного домоволодіння, кожний, або 1/2 частини разом.
21 червня 2005 року на підставі актового запису № 293 про розірвання шлюбу, здійсненого Центральним відділом РАГС Миколаївського МУЮ, ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2009 року у справі № 2-5716/09 договір купівлі-продажу частини домоволодіння будинку АДРЕСА_1 , укладений 07 липня 2000 року на Товарній біржі «Нерухомість» за № 1-531/1, визнано дійсним. Рішення набрало законної сили 03 серпня 2009 року.
Власником іншої 1/2 ідеальної частини домоволодіння АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23 серпня 1957 року виконкомом Варварівської селищної ради депутатів трудящих.
27 лютого 1968 року на підставі актового запису № 20 про шлюб ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_9 », оригінал запису зберігається у відділі РАГС Миколаївського РУЮ.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , у віці 90 років, померла, про що Міським відділом РАЦС Миколаївського МУЮ зроблено актовий запис № 1210 від 18 березня 2010 року.
За життя ОСОБА_4 залишила заповіт, посвідчений 13 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., зареєстрований у реєстрі за № 5036, за змістом якого все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заповіт підписано ОСОБА_10 у присутності свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Посвідчувальний напис нотаріуса на заповіті містить застереження, що заповіт записано приватним нотаріусом зі слів ОСОБА_4 . Заповіт зачитаний свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вголос і підписаний ними. У зв`язку з хворобою заповідача ОСОБА_4 , на її особисте прохання та в її присутності текст заповіту підписаний ОСОБА_10 . В зв`язку з хворобою ОСОБА_4 заповіт посвідчено вдома за адресою: АДРЕСА_1 .
У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Центрального районного суду міста Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 та Миколаївської міської ради про визнання права власності та усунення перешкод в праві користування шляхом виселення (справа № 490/6265/15-ц), яким просила визнати за нею право власності на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 у складі приміщень № 1, 1-1, 1-2, 1-3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також усунути перешкоди з боку іншого співвласника - ОСОБА_1 в користуванні спірним житлом шляхом її виселення з зазначених приміщень та про вселення її до цих приміщень.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 травня 2016 року, зміненим рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 серпня 2016 року, позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 ; вселено ОСОБА_2 до 1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_1 . У задоволенні позовних вимог про виселення - відмовлено.
08 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернулася до державної виконавчої служби Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області із заявою про примусове вселення до частини домоволодіння АДРЕСА_1 .
Постановою державного виконавця від 09 листопада 2016 року відкрито відповідне виконавче провадження № 52846405 ідентифікатор для доступу ААА977В52482, яку 16 грудня 2016 року отримано ОСОБА_1 рекомендованим відправленням за штрих кодовим номером 5400129274049.
Отже, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про спадщину за рішенням суду від 31 серпня 2016 року визнала своє право власності на 1/2 частину домоволодіння і як власник вчинила дії щодо її примусового вселення до 1/2 домоволодіння, тоді як фактично спір про спільне користування майном відсутній, оскільки із змісту позовних вимог ОСОБА_2 у справі № 490/6265/15-ц спір стосується прав на конкретні приміщення № 1, 1-1, 1-2, 1-3 і не стосується іншого майна - новозбудованих приміщень, приміщень після капітального ремонту, систем комунікації, опалення, особистих речей тощо, володарем якого є ОСОБА_1 , право користування яким у ОСОБА_2 відсутнє. Водночас, утримання спірних приміщень тривалий час, понад 6 років, здійснювалось та здійснюється дотепер ОСОБА_1 , тоді як ОСОБА_2 відмовляється добросовісно виконувати свій обов`язок власника з утримання спільного майна та відшкодовувати понесені витрати.
Крім того, ОСОБА_2 , вимагає виділу в натурі та передання їй у фактичне володіння тієї частини будинку та прибудинкової території, які ніколи не були у її користуванні, тоді як усі витрати пов`язані із новобудовами та їх утриманням несла позивачка. В свою чергу, ОСОБА_2 відмовляється відшкодовувати витрати, понесені позивачкою на поліпшення та утримання садиби у період після смерті заповідача й до сьогодні.
Відтак, намагання ОСОБА_2 заволодіти майном, у придбанні якого остання не приймала участі, буде порушувати права власності ОСОБА_1 , а можливість запобігти таким порушенням ОСОБА_1 вбачає у скасуванні підстав набуття ОСОБА_2 прав власності на це майно та припинення вказаних дій відповідача шляхом визнання недійсним заповіту, а у разі задоволення позову, перегляду рішення суду у справі № 490/6265/15-ц, що в свою чергу надасть можливість визнати спадщину відумерлою, забезпечити охорону спадкового майна та на підставі відповідного рішення територіальної громади набути право користування цим майном, а за певних умов і право власності з урахуванням витрат понесених на його створення та утримання.
Також позовні вимоги обґрунтовані тим, що із змісту оспорюваного заповіту вбачається, що заповіт підписаний за дорученням заповідача іншою особою у зв`язку із хворобою заповідача, до того ж заповіт має застереження, що заповіт був написаний нотаріусом зі слів заповідача.
Присутність свідків у даному випадку зумовлена виключно бажанням заповідача, тобто не була обов`язковою, оскільки не пов`язана з неможливістю прочитання заповіту особисто заповідачем в голос. Відповідне застереження, що вказує на прочитання заповідачем заповіту вголос до його підписання, міститься у тексті заповіту.
Натомість, фактичні обставини справи дають підстави для висновку про невідповідність між змістом заповіту та дійсним волевиявленням заповідача, що в свою чергу дозволяє визнати порушення вимог до посвідчення заповіту.
Відповідні докази ґрунтуються на матеріалах архівної справи Центрального районного суду міста Миколаєва № 2-4766/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією родиною, визнання заповіту недійсним та визнання права власності, у якій досліджувались матеріали відповідної нотаріальної справи.
В обґрунтування підстав позову у вказаній справі ОСОБА_1 зазначала, що має право на спадщину, як спадкоємець четвертої черги оскільки з 2000 року й до дня відкриття спадщини проживала із спадкодавцем однією родиною. Задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією родиною з померлою матиме для позивача юридичні наслідки щодо набуття спадкових прав, але ж можливість їх здійснення буде залежати від законності заповіту у зв`язку з чим, посилаючись на порушення вимог щодо його форми та посвідчення, просила визнати заповіт недійсним.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 лютого 2013 року у справі № 2-4766/11 у задоволені позову відмовлено.
Усуваючи недоліки рішення суду першої інстанції, не змінюючи рішення по суті, апеляційний суд Миколаївської області, ухвалою від 01 липня 2013 року, роз`яснив, що відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю позивачки зі спадкодавицею протягом п`яти років, унеможливлює виникнення у ОСОБА_1 спадкових прав після смерті ОСОБА_4 , а у зв`язку з відсутністю таких прав, не може мати місце і їх порушення та право на їх судовий захист. За такого, саме позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, є похідними від вище вказаних вимог, а не навпаки, як помилково вважав суд, а тому правові підстави, саме в зв`язку з цим, для визнання заповіту недійсним відсутні. Апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги стосовно незаконності нотаріально посвідченого заповіту, складеного ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 не можна прийняти до уваги, оскільки таке не має правового значення, так як апелянт не є спадкоємицею з підстав передбачених ст.ст.1261- 1263, 1265 ЦК України, в тому числі і з підстав зазначених в даному рішенні, як спадкоємиця четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України, а тому, вказаний заповіт незалежно від наявності чи відсутності порушень закону при його посвідченні, не порушує її прав.
Таким чином, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 лютого 2013 року у справі № 2-4766/11 в частині недійсності заповіту не має правового значення для захисту спадкових прав позивачки, оскільки такі права в неї не виникли.
Водночас, у цій справі позов поданий з інших підстав, не пов`язаних із доведенням та захистом спадкових прав, тобто, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 лютого 2013 року у справі № 2-4766/11 не має преюдиційного значення, але вказана справа містить докази, які мають значення для вирішення цієї справи.
Зокрема, в мотивувальній частині рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 лютого 2013 року у справі № 2-4766/11 зазначено - суд встановив, що як на час складення заповіту, так і на час смерті заповідач не страждала на будь-яке захворювання та не мала вад, в силу яких не мала фізичної можливості власноручно розписатись на необхідних їй документах. Ця обставина визнана сторонами.
За змістом ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (недійсним в силу закону).
Стаття 1247 ЦК України визначає загальні вимоги до форми заповіту, за змістом частини 2-ї якої заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу.
Згідно із ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.
Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Проаналізувавши положення ст. 1248, 1253 ЦК України, п. 16, 157, 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 03 березня 2004 року за № 283/8882, зазначає, що законодавство поділяє порядок посвідчення заповітів за підписом інших осіб або/та при свідках на чотири випадки:
перший, коли заповіт підписується за відсутністю свідків але іншою особою, тобто не заповідачем але за дорученням заповідача за умови, що заповідач, у зв`язку з хворобою або фізичною вадою, не може підписатися власноручно. В такому випадку посвідчення заповіту вимагає зазначення у посвідчувальному написі причин, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ (ст.1247, ч.4 ст.207 ЦК, п.16. Інструкції), що не виключає обов`язок прочитання заповіту заповідачем вголос (ст. 1248 ЦК);
другий випадок, коли на бажання заповідача заповіт посвідчується при свідках, що не виключає обов`язок заповідача власноручного підпису та прочитання заповіту заповідачем в голос;
третій випадок, коли заповіт обов`язково посвідчується при свідках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, що не виключає обов`язок власноручного підпису;
четвертий випадок, коли заповідач не може ані прочитати у голос, ані підписати заповіт, але ж усвідомлює значення своїх дій висловлюючи зміст заповідального бажання, яке записується нотаріусом у присутності свідків.
Крім того, три перших з перелічених випадків мають особливості посвідчення з урахуванням вимог ст. 1248 ЦК України встановлених для способу написання заповіту - заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. При цьому, зміст поняття «написаний» не пов`язаний із тлумаченням змісту поняття «не може підписатися власноручно». Наприклад, неможливість підписання заповіту через тремтіння рук не виключає можливість написання заповідачем заповіту за допомогою комп`ютерної техніки, що є загальноприйнятим технічним засобом. Але ж, тремтіння рук може завадити підписанню заповіту власноручно лише тоді, коли заповідач не здатний відтворювати графіку букв та поєднувати їх у зміст слів та речень.
Залежно від обставин написання заповіту, а саме - особисто заповідачем або зі слів заповідача нотаріусом, похідними є відповідні правові наслідки, зокрема, відсутність або наявність обов`язку заповідача стосовно прочитання заповіту вголос (ст. 1248 ЦК).
У сукупності наведених норм права необхідно дійти висновку, що зміст поняття «хвороба заповідача», у розумінні заповідального права, має тлумачитися співмірно із змістом поняття «фізична вада», тобто хвороба та/або фізична вада мають бути такої ступені, що не дозволяють заповідачу підписатися на заповіті власноручно.
Іншими словами, самі по собі фізична вада або хвороба, або фізична вада та хвороба одночасно, через які у заповідача виникають фізичні труднощі із підписанням правочинів, не означає неможливість здійснення власноручного фізичного зусилля з написання заповідачем свого імені із проставлянням свого підпису за умов, що результат таких зусиль надасть можливість прочитати написаний текст й освідомити зміст написаного. В таких випадках, виходячи із суті заповідального права, право заповідача на власноручне підписання заповіту не може обмежуватися нотаріусом лише через каліграфію або граматичні помилки, оскільки нерівність почерку, пропущення букв тощо, лише зумовлює підстави для сумніву у дієздатності особи, що остаточно, у сукупності з іншими обставинами, дозволяє з`ясувати справжнє волевиявлення.
У випадках, коли особа не володіє грамотою у достатній мірі, зокрема народжена на початок минулого століття, в нотаріуса існує ризик суттєвої помилки стосовно здатності такої особи щодо справжнього волевиявлення, що виникає лише через суб`єктивні критерії дієздатності заповідача, які на думку нотаріуса, як правило, залежать від якості написання ним тексту, тоді як, об`єктивно такі критерії дієздатності не відповідають фактичним обставинам, за яких заповідач у віці 90 років, за звичай, не має уявлення про правила написання заповіту, але останнє жодним чином не виключає здатності особи щодо справжнього волевиявлення, за умов, що державою, в особі нотаріуса, буде якісно забезпечена можливість здійснення прав за процедурою посвідчення заповіту.
Положення ст.1247, ч.4 ст. 207, ст. 1248, ст. 1253 ЦК України не обмежують форму заповіту в частині його підписання свідками та заповідачем одночасно, але не дозволяють підписання заповіту іншою особою, коли заповідач здатний зробити це власноручно, що в свою чергу в повній мірі забезпечує можливість встановити справжні правові наслідки правочину, зокрема їх відсутність.
Натомість, неможливість перевірити такий доказ, як власноручний підпис заповідача під текстом заповіту, тоді як така можливість мала бути забезпечена, позбавляє заінтересованих осіб й можливості перевірити, за допомогою сучасних почеркознавчих експертиз, ступень дієздатності особи й вирішити похідне від цього питання справжності волевиявлення заповідача.
Встановивши, що заповідач могла підписатися власноручно, але замість неї заповіт підписаний іншою особою, логічним є висновок, що у цій частині заповіт складений із порушенням вимог щодо його форми, оскільки не відповідає ч. 2 ст.1247 ЦК України, тобто є нікчемним в силу ч. 1 ст. 1257 ЦК України, що є підставою визнати заповіт недійсним в цілому згідно ч. 1 ст.203, ст.215 ЦК України.
Крім того, зміст ст. 1248 ЦК України, в частині написання заповіту нотаріусом зі слів заповідача, має тлумачиться як записування нотаріусом усної речі під диктування заповідача, тобто у такій послідовності, коли запис кожного наступного речення висловленого заповідачем здійснює після написання попереднього.
Таким чином, представник позивача зазначає, що з аналізу обставин справи вбачається, що у порушенням вимог до посвідчення заповіту, встановлених ст. 1248 ЦК України, волевиявлення заповідача здійснено шляхом погодження заздалегідь написаного тексту заповіту, тоді як ініціатором виклику нотаріуса була особа, що успадкувала майно померлої.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2022 року відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинська Катерина Тарасівна про визнання заповіту недійсним.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення процесуальних норм права, просила скасувати рішення в повному обсязі та ухвалити нове з урахуванням всіх її доводів і наданих документів.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що протягом 6 років, починаючи з 2017 під час розгляду не було надано оригіналу заповіту. Судом не було враховано те, що вона забезпечила явку відповідачки ОСОБА_2 на засідання суду, де остання заявила в присутності представника ОСОБА_3 , що в неї нема оригіналу заповіту, що вона згодна з позовом і просила його задовольнити.
Крім того, згідно матеріалів кримінальної справи №12013160020007418 від 29.10.13 слідством встановлено, що ні в нотаріуса Ягужинської К.Т., ні в державного нотаріуса Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Міщенко Н.В. (спадкова справа №347/2010), немає оригіналу заповіту. Також матеріалами вищеназваної кримінальної справи, встановлено, що в розглянутій копії заповіту вказаний ідентифікаційний код, що не належить померлій ОСОБА_4 ( ОСОБА_13 ), яка проживала як співвласниця за одною з позивачем адресою по АДРЕСА_1 .
Також вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що домова книга 1952 р., надана відповідачкою ОСОБА_2 , не містить реєстрації всіх співвласників по домоволодінню АДРЕСА_1 і взагалі викликає сумнів в достовірності при її оформленні і внесених до неї даних, зокрема: земля ОСОБА_14 під забудову з наданням їй адреси АДРЕСА_2 , була виділена на два роки пізніше, в 1954році, що спростовує факт достовірності домової книги з 1952року наданою відповідачкою ОСОБА_15 . БТІ, пізніше, зробило переадресацію АДРЕСА_3 ; домова книга 1954р., яку позивачка отримала при покупці 1/2 частини разом з самозабудовою ОСОБА_4 ( ОСОБА_13 ), містить дійсну реєстрацію всіх проживаючих домовласників разом з їхніми членами родин, де є і реєстрація ОСОБА_4 .
Крім того, зазначає, що надала суду оригінали і копії всіх документів, що підтверджують її позовні вимоги, проте суд відмовив 17.10.2022р. в слуханні справи по суті, а слухачів з її сторони не впустив до зали засідань і вона була змушена зареєструвати в канцелярії суду заяву про розгляд справи без присутності сторін. Після чого судом 27.12.22р. прийнято рішення про відмову в позові.
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалася.
В судовому засіданні позивач підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справим повідомлені належним чином.
       Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.07.2009 року визнано дійсним договір купівлі-продажу у рівних частках 1/2 частини житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими спорудами, розташованими на земельній ділянці, площею 323 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 , укладений 7 липня 2000 року на ТБ «Нерухомість-Миколаїв», між ОСОБА_5 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 .
Інша 1\2 частина жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, належала на праві власності ОСОБА_4 . Житловий будинок фактично поділений між співвласниками. Кожен займав ізольовані від іншого житлові та нежитлові приміщення, що підтверджується рішенням суду від 21.05.1956 року, згідно якого будинок реально поділений попередніми співвласниками ОСОБА_18 та ОСОБА_19 за позовом останньої. Відповідно до акту судового виконавця 27.06.1956 року вказане рішення виконано.
Постановою Центрального районного суду від 25.04.2013 року ОСОБА_1  була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 152 КУпАП за самовільне переобладнання конструктивних елементів будівлі АДРЕСА_1 . В даному рішенні зазначено, що ОСОБА_1 16.01.2012 року здійснила роботи з переобладнання конструктивних елементів, а саме: стіни між кімнатами 1-3 та 2-2 житлового будинку за вказаною адресою та позначеного в технічній документації літ.А. Також судом зазначено, що відповідно до технічного паспорту на вказаний будинок кімнати 1-3 та 2-2 у цьому будинку розділені між собою стіною, яка не має дверних отворів.
На вказаний будинок з моменту його розподілу, заведено дві домові книги: одна на ім`я беззмінного власника ОСОБА_19 з 1952 року, в якій вона і була зареєстрована на момент смерті, а друга на ім`я ОСОБА_18 з 1954 року з зазначенням в подальшому інших власників, та в якій зареєстровані ОСОБА_1 та члени її родини з 2001 року.
13 жовтня 2009 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. (реєстровий №5036),за яким все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого воно б не складалось, і взагалі все, що на день смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_2 .
Заповіт складений та посвідчений приватним нотаріусом за адресою АДРЕСА_1 і підписаний ОСОБА_10 . Час реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі (16:55) передує часу його укладення (17:30) цього ж дня.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла.
На час виникнення спірних правовідносин ст. 1247 ЦК України не містила положень щодо державної реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі в порядку, що затверджується КМУ. Частина 4 цієї статті набрала чинності з 19.04.2011 року.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.02.2013 року містить висновок, що юридично ОСОБА_4 слід вважати особою, яка не могла підписати правочин власноручно, виходячи з того, що поняття хвороби є більш наближеним до стану, як-то похилий вік, старість, ніж поняття наявності фізичних вад, а іншого законом не передбачено, тому нотаріус правомірно за аналогією права послалась на таку підставу підписання спірного правочину іншою особою як хвороба заповідача.
Постановою державного нотаріуса Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Корольовій С.С. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з недоведеністю родинних стосунків зі спадкодавицею.
В ухвалі Апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2013 року зазначено про відсутність переконливих доказів на підтвердження позовних вимог та недоведеності проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, що унеможливлює виникнення у ОСОБА_1 спадкових прав після смерті спадкодавиці, а в зв`язку з відсутністю таких прав, не може мати місце і їх порушення та право на їх судовий захист. За такого, позовні вимоги про визнання заповіту недійсними є похідними від встановлення факту проживання однією сім`єю. При цьому, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не є спадкоємицею з підстав, передбачених ст. ст. 1261-1263, 1265 ЦК України, в тому числі, і з підстав, як спадкоємиця четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України, а тому вказаний заповіт незалежно від наявності чи відсутності порушень закону при його посвідченні, не порушує її прав (цивільна справа № 2-4166\11).
Донька рідної сестри померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_20 також зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним (490/14759-13-ц). Однак, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 03 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.
У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення та виселення, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на частину домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 ( справа № 490\6252\15-ц).
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.05.2016 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1\2 частину домоволодіння у складі приміщень1,1-1,1-2,1-3 домоволодіння АДРЕСА_1 , у задоволенні інших вимог відмовлено. Однак, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31.08.2016 року дане рішення суду змінено, та виключено з абзаців другого та третього резолютивної частини посилання на приміщення 1, 1-1, 1-2, 1-3 в іншій частині рішення суду залишено без змін.
Даним рішенням суду встановлено, що між співвласниками будинку є спір щодо користування нерухомим майном. Крім того, як зазначив апеляційний суд, із матеріалів справи, зокрема, технічного паспорту на будинок, вбачається, що в ньому відбулося самовільне перепланування із збільшенням житлової площі, а також самовільне будівництво господарських та побутових споруд. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.02.2017 року дані судові рішення залишені без змін.
Позивач та його представник при обранні способу захисту права вказували на положення ст.1247 ЦК України.
Проаналізувавши положення ч.4 ст. 207, ст.1247, ч.1, ч.2 ст.1235, ч.2 ст. 1257 ЦК України, правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 12.01.2021 по справі справа № 397/1396/19, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем та його представником не надано суду доказів того, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі.
Так, із рішень суду від 27.02.21013 року, 01.07.2013 року (справа 2-4166\11), вбачається, що з моменту вселення в будинок АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 склались добрі стосунки з ОСОБА_4 , і остання висловлювала наміри залишити їй частину будинку. Однак, в подальшому їх стосунки змінились, і ОСОБА_4 стала також добре ставитись до ОСОБА_2 , і теж висловлюватись про бажання вже їй залишити свою частину будинку. Наявність добрих стосунків мало місце у 2007 році. В листах ОСОБА_4 є посилання на наявність у неї особистих грошових збережень, витрати, пов`язані з утриманням будинку ( облаштування вигрібної ями, ремонту криши), вона спільно формувала з ОСОБА_1 , що було обумовлено спільним обов`язком щодо утримання спільної власності.
Врахувавши правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц, від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц, а також встановлені обставини у справі про те, що 13 жовтня 2009 року ОСОБА_4  на підставі ст.1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст.1235 ЦК України призначила спадкоємцем свого майна -  ОСОБА_2 , що підтверджує заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., зареєстрований в реєстрі №5036, що заповідач померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто, між складанням заповіту та смертю заповідача був час, протягом якого заповідач не відмінила його і не внесла до нього зміни, а добровільне волевиявлення при складанні заповіту підтверджено судовими рішеннями, вказаними вище, суд дійшов висновку про те, що порядок посвідчення заповіту було дотримано, зокрема, послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту, тому в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним слід відмовити.
Також суд вважав, що обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок неодноразово робила Велика Палата (ВП) Верховного Суду (ВС) .Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення право особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Судом у розгляді питання щодо обрання позивачем ефективного способу захисту порушених прав враховано те, що вимога про визнання недійсним заповіту не є законним та ефективним способом захисту порушених прав у судовому порядку. Так, для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права і охоронювані законом інтереси: так, позивачка не є спадкоємцем в розумінні діючого ЦК України, і скасування заповіту не породжує у неї права на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 .
Більше того, порушення права користування нерухомістю здійснюється шляхом усунення перешкод в розумінні ст. 319 ЦК України.
Щодо визнання позову відповідачем суд першої інстанції зазначив, що згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.
Матеріали справи та позиція її учасника – відповідача свідчать про те, що ОСОБА_2 не визнавала обставини недійсності правочину, а тому суд дійшов висновку про недоведеність задоволених вимог позову із застосуванням ч. 1 ст. 82 ЦПК України. При цьому, згідно з вимогами процесуального закону (статті 12, 81 ЦПК України), обов`язок доведення недійсності правочину покладається саме на позивачку, яка стверджує про це, на загальних підставах. Крім того, матеріали цієї справи свідчать про те, що відповідач не визнавала позовні вимоги.
Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають встановленим судом обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.
Так, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Вказаною нормою права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
        Положення частини 2 статті 16, ст. 1257 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання заповіту недійсним.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
Водночас за змістом частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній до 01.01.2011) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України (чинна редакція) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею 217 зазначеного Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56)).
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Колегія суддів звертає увагу, що як порушення розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. За наслідками задоволення позову, з яким особа звернулася до суду, має відбуватися поновлення (захист) майнових прав позивача або ж його інтереси можуть бути реалізовані, внаслідок чого він здатний буде набути прав.
Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним через не дотримання форми та процедури його складання, що на думку позивача ставить під сумнів дійсність волевиявлення заповідача, наявність свого права на звернення до суду з таким позовом  ОСОБА_1  обґрунтовувала необхідністю захисту її прав як співвласника домоволодіння  АДРЕСА_1 . При цьому посилалася на те, що ОСОБА_2  на підставі заповіту за рішенням суду від 31 серпня 2016 року визнала своє право власності на 1/2 частину домоволодіння і як власник вчинила дії щодо її примусового вселення до 1/2 домоволодіння. Із змісту позовних вимог  ОСОБА_2 , заявлених у справі № 490/6265/15-ц нею заявлено спір щодо прав на конкретні приміщення № 1, 1-1, 1-2, 1-3 й не стосується іншого майна - новозбудованих приміщень, приміщень після капітального ремонту, систем комунікації, опалення, особистих речей тощо, володарем якого є ОСОБА_1 , право користування яким у  ОСОБА_2  відсутнє, водночас, утримання спірних приміщень тривалий час, понад 6 років, здійснювалось та здійснюється дотепер  ОСОБА_1 , тоді як  ОСОБА_2  відмовляється добросовісно виконувати свій обов`язок власника з утримання спільного майна та відшкодовувати понесені витрати. Також  ОСОБА_1 обґрунтувала свій позов тим, що ОСОБА_2 вимагає виділу в натурі та передання їй у фактичне володіння тієї частини будинку та прибудинкової території, які ніколи не були у її користуванні, тоді як усі витрати пов`язані із новобудовами та їх утриманням несла позивачка, відмовляючись при цьому відшкодовувати витрати, понесені позивачкою на поліпшення та утримання садиби у період після смерті заповідача й до сьогодні. Відтак, намагання ОСОБА_2 заволодіти майном, у придбанні якого остання не приймала участі, на думку позивачки, буде порушуватиме права власності ОСОБА_1 , а можливість запобігти таким порушенням ОСОБА_1 вбачає у скасуванні підстав набуття ОСОБА_2 прав власності на це майно та припинення вказаних дій відповідача шляхом визнання недійсним заповіту, а у разі задоволення позову, перегляду рішення суду у справі № 490/6265/15-ц, що в свою чергу надасть можливість визнати спадщину відумерлою, забезпечити охорону спадкового майна та на підставі відповідного рішення територіальної громади набути право користування цим майном, а за певних умов і право власності з урахуванням витрат понесених на його створення та утримання.
Аналіз змісту позовних вимог, з якими ОСОБА_1 звернулася до суду у даній справі, свідчить про те, що між сторонами, як співвласниками будинку, існує спір щодо користування ним. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Виходячи з положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди, спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. 
За такого, виходячи з аналізу змісту заявлених у даній справі позовних вимог, належним способом захисту прав позивачки в даному випадку є звернення до суду з позовом про усунення обмежень чи перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, розподіл майна, тощо. Проте, з таким позовом позивач до суду у даній справі не зверталася.
Обраий ОСОБА_1 спосіб захисту своїх прав, виходячи з обставин, якими вона обґрунтувала позов, є неналежним способом захисту, оскільки не приведе до захисту чи поновлення її майнових прав як співвласника будинку. Зазначене свідчить про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав і у такий спосіб вони задоволенню не підлягають.
Крім того, із змісту заявлених позовних вимог вбачається, що позивач звернулася до суду саме як заінтересована особа, а не як учасник правочину.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язана довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний нею правочин (заповіт) порушує (зачіпає) її права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
За загальним правилом з позовом про визнання заповіту недійсним може звернутися не будь-яка особа, а тільки ті особи, які мають право на спадкування після смерті спадкодавця за законом чи за заповітом, прийняли спадщину у встановленому законом порядку і права яких на їх думку порушуються складанням заповіту, тобто, особи, права яких на спадкування після смерті спадкодавця можуть бути поновлені у разі визнання заповіту недійсним, а також у відповідних випадках орган місцевого самоврядування та той ж подружжя, який пережив спадкодавця.
Як убачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1  не належить до кола осіб, які мають право на спадкування після смерті ОСОБА_4 , а тому складанням  ОСОБА_4  заповіту, незалежно від наявності чи відсутності порушень закону при його посвідченні, права ОСОБА_1  не порушуються, що свідчить про відсутність її порушеного права через складання  ОСОБА_4 спірного заповіту, що вже встановлено рішенням суду у іншій справі. 
Не порушуються складанням заповіту, незалежно від наявності чи відсутності порушень закону при його посвідченні, також права ОСОБА_1 як співвласника будинку, оскільки навіть у разі визнання заповіту недійсним у позивача не виникне право власності на ту частину будинку, яка за життя належала ОСОБА_4 .
Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
З`ясувавши відсутність у позивачки суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу як співвласника спірного будинку, на захист яких подано позов, та відсутність факту їх порушення складанням заповіту, що в свою чергу свідчить про безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог, у задоволенні її позовних вимог про визнання заповіту недійсним слід відмовити саме з зазначених підстав без аналізу доводів щодо додержання форми, процедури складання заповіту та наявності волевиявлення спадкодавця, а не з підстав, зазначених судом першої інстанції в рішенні суді про те, що порядок посвідчення заповіту було дотримано, зокрема, послідовно вчинено всі необхідні для цього дії, що позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту.
Слід також зазначити, що процесуальний порядок визнання позову регламентується ст. 206 ЦПК України, відповідно до якої відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч.4ст.206 ЦПК України).
В матеріалах справи міститься заява  ОСОБА_2  про визнання позову  ОСОБА_1 до неї про визнання заповіту недійсним від 12.12.2018р.
Проте, з урахуванням відсутності у позивачки права вимоги за даним позовом та обрання нею неналежного способу захисту своїх прав, а також враховуючи, що визнання позову з урахуванням викладених вище обставин суперечить закону, суд правомірно дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову через визнання його відповідачкою, яка за рішенням суду у іншій справі вже реалізувала своє право на визнання за нею права власності на частину спірного будинку на підставі заповіту, який оспорюється у даній справі.
З урахуванням викладено, доводи апеляційної скарги щодо відсутності оригіналу заповіту, неточностей в ньому щодо ідентифікаційного номеру спадкодавця, не врахування судом доказів щодо виділення земельної ділянки для будівництва та встановлення права власності колишніх співвласників будинку, їх реєстрації в будинкових книгах, не мають правового значення в межах заявлених позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої і четвертої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , однак частково з помилкових мотивів, судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови та з виключенням з мотивувальної частини рішення оцінки доказів та висновків суду щодо дотримання порядку посвідчення заповіту, зокрема, послідовного вчинення всіх необхідних для цього дій та не доведення позивачем порушень вимог закону при посвідченні заповіту, складеного 13 жовтня 2009 року ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. та зареєстрованого у реєстрі за № 5036.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В : 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2022 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення  оцінку доказів та висновки суду стосовно дотримання порядку посвідчення заповіту від 13 жовтня 2009 року ОСОБА_4  на ім`я  ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. та зареєстрованого у реєстрі за № 5036 та виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови
Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 16 березня 2023 року.