Справа № 143/306/22
Провадження № 22-ц/801/598/2023
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сич С. М.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року	Справа № 143/306/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Фермерського господарства «Ліщинецьке об`єднане» до ОСОБА_1 про примусове повернення предмету договору позички за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Ліщинецьке об`єднане» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області у складі судді Сича С. М. від 11 січня 2023 року,
встановив:
У квітні 2022 року Фермерське господарство «Ліщинецьке об`єднане» (далі ФГ «Ліщинецьке об`єднане») звернулося з цим позовом, за яким просило зобов`язати ОСОБА_1 повернути ФГ «Ліщинецьке об`єднане» прес-підбирач WELGER АР 42.
Позов мотивовано тим, що ФГ «Ліщинецьке об`єднане» є власником преса-підбирача для сіна та соломи WELGER АР 42.
20 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до голови ФГ «Ліщинецьке об`єднане» Панадія С. О. із проханням надати йому на три дні безоплатно в користування цей прес – підбирач, після чого зобов`язувався повернути вказане устаткування. На виконання вказівки голови ФГ «Ліщинецьке об`єднане» Панадія С. О. головним механіком ОСОБА_2 прес-підбирач був переданий ОСОБА_1 в користування на три дні і таким чином між сторонами в усній формі було укладено договір позички.
Після закінчення триденного строку ОСОБА_1 прес-підбирач ФГ «Ліщинецьке об`єднане» не повернув, у зв`язку із чим господарство звернулося із заявою в поліцію про привласнення ОСОБА_1 вказаного майна, за результатами розгляду якої начальником СПД № 2 ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області було встановлено місцезнаходження прес-підбирача на території домогосподарства ОСОБА_1 .
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 11 січня 2023 року у позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставини, на які він посилався як підставу своїх позовних вимог. Зокрема, суд першої інстанції визнав недопустимими доказами факту укладення договору позички показання свідків, а також матеріали перевертіли, здійсненої за заявою ФГ «Ліщинецьке об`єднане» СПД № 2 ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області.
В апеляційній скарзі ФГ «Ліщинецьке об`єднане», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило скасувати рішення суду і ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалось на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Звертало увагу, що суд першої інстанції помилково відхилив наявні у справі письмові докази укладення договору позички, зокрема й письмові пояснення самого ОСОБА_1 , у яких він визнавав факт отримання від ФГ «Ліщинецьке об`єднане» спірного майна.
Представник відповідача – адвокат Голівський В. В. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.
Установлено, що за договором поставки № 7 від 17 липня 2014 року ФГ «Ліщинецьке об`єднане» придбало у фізичної особи – підприємця ОСОБА_3 прес-підбирач для сіна та соломи WELGER АР 42 за ціною 72600 грн 00 к. (а. с. 4, 5).
17 липня 2014 року цей прес-підбирач за наказом № 2/03 було введено в експлуатацію як об`єкт основних засобів та прийнято на баланс підприємства (а. с. 6, 7, 8).
12 листопада 2021 року ОСОБА_4 звернулась до начальника СПД № 2 ВП № 4 ГУНП у Вінницькій області із заявою про те, що приблизно рік тому ОСОБА_1 запозичив у ФГ «Ліщинецьке об`єднане» тюкувальну машину, яку зобов`язувався повернути за три дні, але до того часу не повернув (а. с. 38).
Згідно з довідкою СПД № 2 ВП № 4 ГУНП у Вінницькій області за результатами розгляду заяви ОСОБА_4 було встановлено, що ОСОБА_1 позичив у ФГ «Ліщинецьке об`єднане» тюкувальну машину та відмовляється її повертати, оскілки ФГ «Ліщинецьке об`єднане» не повертає належне йому майно (а. с. 47).
Також в матеріалах справи (копія матеріалів перевірки по зверненню ОСОБА_4 ) є письмові пояснення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у яких вони підтверджували факт позички ОСОБА_1 у ФГ «Ліщинецьке об`єднане» тюкувальної машини (а. с. 39 – 40, 44 – 46). 
У письмовому поясненні начальнику СПД № 2 ВП № 4 ГУНП у Вінницькій області 17 листопада 2021 року ОСОБА_1 пояснював, що дійсно у 2020 році звернувся до ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_5 щодо позички тюкувальної машини. З їх згоди він взяв цей агрегат та використовував для відповідних сільськогосподарських робіт. Понад один рік зазначений агрегат перебував у його домогосподарстві. Повертати його він відмовляється, тому що вважає, що ФГ «Ліщинецьке об`єднане» незаконно утримує майно пайового фонду, право на частку у якому належить йому (а. с. 41 – 42).
Згідно з частиною першою статті 827 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.
Договір позички між юридичними особами, а також між юридичною та фізичною особою укладається у письмовій формі (частина друга статті 828 ЦК України).
Правові наслідки недодержання вимого щодо письмової форми правочину установлено статтею 218 ЦК України, зокрема, згідно з частиною першою цієї статті недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Тобто у разі, якщо правочин вчинений без дотримання вимог щодо його форми він може кваліфікуватися як: 
(а) нікчемний, у випадку якщо встановлений такий наслідок недотримання письмової форми на рівні закону (наприклад, частина друга статті 1055, частина перша статті 1257 ЦК);
(б) неукладений (невчинений) в тому разі, коли недійсність за недотримання вимог щодо форми не встановлено, але відповідний договір повинен вчинятися в письмовій формі і сторона правочину не виявляла свою волю для вчинення правочину (наприклад, не підписала правочин); 
(в) вчинений, але заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім пояснень свідків.
Законом не встановлено недійсності договору позички у разі недодержання його письмової форми.
Договір позички є реальним договором, який виконується в момент передачі речі від її володільця (позичкодавця) користувачеві, відповідно є укладеним з часу прийняття речі користувачем.
Отже саме заперечення факту вчинення договору позички, для якого законом установлена письмова форма, повинно бути доведеним відповідними засобами доказування (письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім пояснень свідків).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Це означає, що в разі звернення сторони правочину із вимого про припинення правопорушення презюмується, що така сторона діє добросовісно, натомість, якщо інша сторона заперечує факт укладення правочину чи дійсність окремих його частин, то саме на таку сторону покладається обов`язок доказування, який у разі укладення в усній формі правочину, для якого законом встановлена письмова форма, до того ж обмежений певними засобами доказування.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Суд першої інстанції правильно послався у рішенні на висновки Верховного Суду зроблені, зокрема у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 про необхідність застосування категорій стандартів доказування, у яких Верховний Суд зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Однак зробив суперечливий висновок про недоведеність факту укладення між сторонами договору позички преса-підбирача для сіна та соломи WELGER АР 42.
Так відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Згідно з частинами першою – третьою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, друга статті 78 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦК України).
Частина перша статті 95 ЦПК України визначає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Документ – матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі (частина перша статті 1 Закону України № 2657-XII від 02 жовтня 1992 року «Про інформацію»).
Офіційний документ – документ, складений, виданий, засвідчений із дотриманням визначених законодавством норм уповноваженою особою, якій законодавством надано право у зв`язку з її професійною чи службовою діяльністю складати, видавати, засвідчувати певні види документів, що підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти та містить передбачені законодавством реквізити і відомості (пункт 44 частини першої статті 1 закону України № 361-IX від 06 грудня 2019 року «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»).
Поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події (пункт 5 статті 23 Закону України № 580-VIII від 02 липня 2015 року «Про Національну поліцію»).
Відповідно до частин першої, другої статті 33 Закону № 580-VIII поліцейський може опитати особу, якщо існує достатньо підстав вважати, що вона володіє інформацією, необхідною для виконання поліцейських повноважень. Надання особою інформації є добровільним.
Таким чином письмові пояснення, відібрані поліцейським під час перевірки заяви про кримінальне чи адміністративне правопорушення є документом (а не показаннями свідка, які повинні відповідати визначеним статтею 90 ЦПК України критеріям, зокрема принципу безпосередності), а висновок за результатами такої перевірки, підписаний уповноваженою службовою особою Національної поліції – офіційним документом, а отже письмовими доказами, які відповідають визначеним у статті 95 ЦПК України критеріям.
Апеляційний суд вважає помилковим при оцінці допустимості цих доказів посилання суду першої інстанції на висновки, зроблені Верховним Судом у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, оскільки вони фактично є протилежними з висновками суду у цій справі. Наявні у справі письмові докази, зокрема договір поставки № 7 від 17 липня 2014 року, наказ про введення в експлуатацію, акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 17 липня 2014 року, звіт по проводках за липень 2014 року, довідка/витяг з балансу про перелік майна, матеріали перевірки СПД № 2 ВП № 4 ГУНП у Вінницькій області, а саме заява ОСОБА_4 , довідка про результати розгляду її заяви, відповідь начальника СПД № 2 ВП № 4 ГУНП у Вінницькій області, а також письмові пояснення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та самого ОСОБА_1 , відсутність будь-яких доказів на підтвердження версії відповідача про те, що у нього була власна тюкувальна машина, отримана у спадщину від батька, застосовуючи стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний, дають можливість вважати встановленим факт отримання ОСОБА_1 спірного прес-підбирача для сіна і соломи у позичку у ФГ «Ліщинецьке об`єднане» та неповернення його позичкоавцеві.
При цьому апеляційний суд звертає також увагу, що за приписами частини першої статті 7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту.
Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин.
Звичаї ділового обороту при укладенні нетривалих договорів позички сільськогосподарського обладнання в сільській місцевості не передбачають укладення договору у письмові формі або іншої письмової фіксації факту передання майна, оскільки зазвичай сторони договору (фізичні особи чи відповідні уповноважені особи юридичної особи) мають сталі соціальні зв`язки між собою, які характеризуються довірою, чесністю, відкритістю та відповідальністю.
Відповідно висновок суду першої інстанції про те, що факт укладення договору позички мав би підтверджуватись виключно письмовими доказами, які б існували саме на момент вчинення цього правочину, не ґрунтується на вимогах закону та не відповідає звичаю ділового обороту у подібних правовідносинах.
Разом з тим не можна не погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що за матеріалами перевірки СПД № 2 ВП № 4 ГУНП у Вінницькій області не було встановлено перебування спірного майна у володінні ОСОБА_1 на момент здійснення такої перевірки. Сам відповідач також заперечував наявність у нього цього майна, стверджуючи, що продав тюкувальну машину невідомій йому особі.
Згідно зі статтею 836 ЦК України якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.
У Главі 51Книги п`ятої ЦК України визначено загальні правові наслідки порушення зобов`язання та відповідальність за таке порушення.
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:
1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;
2) зміна умов зобов`язання;
3) сплата неустойки;
4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
У разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання.
Кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана третій особі у власність або в користування (частини перша, друга статті 620 ЦК України).
Згідно зі статтею 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.
Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, – у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.
При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції – на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. 
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). 
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Ефективність обраного засобу юридичного захисту, з практичної та законодавчої точки зору є головним критерієм його обрання. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Як визначає Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 676/58/17-ц спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Як правило суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Обрання конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі  № 569/17272/15-ц).
Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Європейської конвенції про права людини. Так у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави – учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Зі змісту цих норм та висновків ЄСПЛ випливає загальне правило – ефективний спосіб захисту – такий, за умови застосування якого «один спір має вирішуватися судами лише один раз, по одному спору має прийматися лише одне судове рішення». Тобто після ухвалення остаточного судового рішення у справі відбувається повне відновлення порушеного, невизнаного або оспорюваного права позивача. Якщо ж для такого відновлення може виникнути необхідність у повторному зверненні за судовим захистом, такий спосіб захисту визнати ефективним неможна.
Як пояснив у суді апеляційної інстанції представник позивача – адвокат Гончарук Р. О. даних про те, що предмет договору позички на тепер перебуває у відповідача, у нього немає, відповідно визнав, що у разі неможливості виконання судового рішення про повернення предмету позички в натурі, підприємство звертатиметься з новим позовом про відшкодування збитків.
Отже за таких обставин, враховуючи відсутність доказів наявності предмету позички у відповідача на час вирішення спору, пояснення ОСОБА_1 про те, що спірного майна у нього немає, визнати ефективним обраний позивачем спосіб захисту його права неможна, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку про відмову у позові.
За таких обставин рішення суду підлягає зміні у мотивувальній частині з викладенням її у редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд 
постановив:
Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Ліщинецьке об`єднане» задовольнити частково.
Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 11 січня 2023 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 29 березня 2023 року.

Головуючий                                                                   О. С. Панасюк

Судді:                                                                           О. Ю. Береговий

                                                                                             Т. М. Шемета