П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 лютого 2023 р.	   м. Одеса	Справа № 521/16060/21	

                                           Суддя в суді І інстанції Гуревський В.К.
                                           Рішення суду І інстанції ухвалено у м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                                                  Яковлєва О.В.,
суддів                                                                      Єщенка О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеської митниці на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 березня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці Держмитслужби про скасування постанови у справі про порушення митних правил,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Одеській митниці Держмитслужби про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил № 2504/50000/21 від 30 вересня 2021 року.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 березня 2022 року задоволено адміністративний позов.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що є помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення позивних вимог, так як позивачем при здійсненні митного оформлення товару, ввезеного на територію України, невірно визначено код товару за УКТЗЕД, що призвело до зменшення розміру митних платежів, чим скоєно порушення митних правил, передбачене ст. 485 МК України.
В свою чергу, позивачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, так як позивачем не допущено порушень митного законодавства, а митним органом не доведено правомірності оскаржуваної постанови.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 серпня 2021 року позивачем, як митним брокером ТОВ «ЗЕЛЕНИЙ ШЛЯХ», з метою здійснення митного оформлення товарів в інтересах клієнта ТОВ «АГРО ІМПЕКС», на підставі договору доручення про надання послуг з декларування та митного оформлення товарів і транспортних засобів № 02-08/2021/2 від 02 серпня 2021 року, до Одеської митниці Держмитслужби подано електронну митну декларацію типу «ІМ 40 ДЕ», яка зареєстрована за № UA500490/2021/202174.

При цьому, 10 серпня 2021 року відділом ВМО №1 м/п «Одеса-внутрішній» Одеської митниці Держмитслужби прийнято рішення відносно задекларованого позивачем товару про визначення коду товару № КТ-UA 500490-2003-2021, яким визначено інший код товару за УКТ ЗЕД, а саме 8424 20 00 90.
З метою завершення митного оформлення 16 серпня 2021 року подано митну декларацію № UA500490/2021/202464 за якою спірний товар випущений у вільний обіг.
В свою чергу, митне оформлення товару завершено після проведення в повному обсязі митних платежів за визначеним митним органом кодом товару.
При цьому, 30 вересня 2021 року Одеською митницею Держмитслужби прийнято постанову у справі про порушення митних правил № 2504/50000/21, відповідно до якої позивача визнано винним у вчиненні порушення митних правил передбаченого ст. 485 Митного кодексу України, а також накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає 59306,88 грн.
Не погоджуючись з отриманою постановою про накладення адміністративного стягнення позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції зроблено висновок про задоволення позовних вимог, так як у межах спірних правовідносин позивачем не допущено порушень митних правил, з чим погоджується колегія суддів,  з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 458 КАС України, порушенням митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
Згідно ст. 485 МК України, заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги,- тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.
Відповідно до ч. 1 ст. 495 МК України, доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Між тим, згідно ч. 1 ст. 69 МК України, товари при їх декларуванні підлягають класифікації, тобто у відношенні товарів визначаються коди відповідно до класифікаційних групувань, зазначених в УКТ ЗЕД.
Частиною 3 вказаної статті встановлено, що на вимогу посадової особи органу доходів і зборів декларант або уповноважена ним особа зобов`язані надати усі наявні відомості, необхідні для підтвердження заявлених ними кодів товарів, поданих до митного оформлення, а також зразки таких товарів та/або техніко-технологічну документацію на них.
Частиною 4 вказаної статті встановлено, що у разі виявлення під час митного оформлення товарів або після нього порушення правил класифікації товарів орган доходів і зборів має право самостійно класифікувати такі товари.

В свою чергу, частиною 5 вказаної статті встановлено, що під складним випадком класифікації товару розуміється випадок, коли у процесі контролю правильності заявленого декларантом або уповноваженою ним особою коду товару виникають суперечності щодо тлумачення положень УКТ ЗЕД, вирішення яких потребує додаткової інформації, спеціальних знань, проведення досліджень тощо.
Згідно ч. 6 вказаної статті, штрафи та інші санкції за несплату митних платежів та за інші порушення, виявлені у зв`язку з неправильною класифікацією товарів, застосовуються органами доходів і зборів виключно у разі, якщо прийняте органом доходів і зборів рішення про класифікацію цих товарів у складному випадку було прийнято на підставі поданих заявником недостовірних документів, наданої ним недостовірної інформації та/або внаслідок ненадання заявником всієї наявної у нього інформації, необхідної для прийняття зазначеного рішення, що суттєво вплинуло на характер цього рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 МК України, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивач надавав послуги митного брокера за укладеним договором з ТОВ «АГРО ІМПЕКС».
При цьому, під час здійснення митного оформлення товару ТОВ «АГРО ІМПЕКС», ввезеного на митну територію України, позивачем у поданих митних деклараціях визначено код товару за УКТ ЗЕД, як 8424 89 70 00 (ставка мита 2 %).
В свою чергу, в оскаржуваній постанові митного органу встановлено, що ввезений товариством товар за своїми фізичними характеристиками та призначенням має класифікуватися за УКТ ЗЕД по товарній позиції 8424 20 00 90 (ставка мита 5 %).
При цьому, митним органом встановлено, що невірно визначений позивачем код за УКТ ЗЕД ввезеного товару вплинув на розмір митних платежів, що мало сплатити ТОВ «АГРО ІМПЕКС», а як наслідок митним органом прийнято оскаржуване рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення митних правил згідно ст. 485 МК України.
Між тим, з аналізу вищевказаних положень МК України вбачається, що у митного органу наявне право, під час здійснення контролю правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, самостійно класифікувати такі товари, попередньо витребувавши у декларанта документи, відомості та зразки товару, необхідні для підтвердження заявлених кодів товарів.
Крім того, варто зазначити, що положеннями МК України врегульовано процедуру коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України, зокрема, у разі незгоди митного органу з визначеним декларантом кодом УКТ ЗЕД.
При цьому, штрафи та інші санкції за несплату митних платежів та за інші порушення, виявлені у зв`язку з неправильною класифікацією товарів, можуть застосовуватись виключно у разі, якщо рішення про класифікацію цих товарів прийнято на підставі поданих заявником недостовірних документів, наданої ним недостовірної інформації та/або внаслідок ненадання заявником всієї наявної у нього інформації, необхідної для прийняття зазначеного рішення, що суттєво вплинуло на характер цього рішення.
В даному випадку, позивачем визначено код товару за УКТ ЗЕД на підставі наявних у нього та поданих до митного органу документів.
Між тим, надаючи оцінку спірним правовідносинам колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що оскаржуваною постановою у справі про порушення митних правил не встановлено жодного факту подання позивачем недостовірних документів, надання ним недостовірної інформації та/або ненадання всієї наявної у нього інформації.

В свою чергу, незгода митного органу із визначеним декларантом кодом УКТ ЗЕД товару, на думку колегії суддів, свідчить про наявність спору щодо тлумачення положень УКТ ЗЕД між сторонами, вирішення якого потребує додаткової інформації, спеціальних знань, проведення досліджень, тощо.
При цьому, відмінне тлумачення декларантом положень УКТ ЗЕД від тлумачень митного органу, на думку колегії суддів, не є підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності та може бути підставою для коригування митної вартості товару.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що митним органом не доведено правомірність оскаржуваної постанови.
Щодо розподілу понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
В даному випадку, в межах доводів та вимог апеляційної скарги митного органу не оскаржується висновок суду першої інстанції про стягнення на користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, а як наслідок колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій частині згідно ч. 1 ст. 308 КАС України.
В свою чергу, на стадії апеляційного розгляду даної справи позивачем подано клопотання про здійснення розподілу понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн.
Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно ч. 1 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, перевіряючи можливість здійснення розподілу понесених позивачем судових витрат, а також встановлюючи розмір таких витрат, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
В даному випадку, сторони у справі, крім суб`єктів владних повноважень, мають право на розподіл понесених витрат на правничу допомогу.
Між тим, позивачем на підтвердження розміру понесених витрат надано копії договору про надання правової допомоги від 23 січня 2023 року та рахунку на оплату № 10 від 23 січня 2023 року.
При цьому, з аналізу наданих документів вбачається, що адвокат за свої послуги на стадії апеляційного розгляду даної справи має отримати гонорар у фіксованій сумі 15  000,00 грн.
З іншого боку, колегія суддів зазначає, що у наданих документах відсутній перелік фактично виконаних адвокатом робіт та калькуляція затраченого адвокатом часу.
Тому, враховуючи відсутність зазначеної інформації, складність даної справи, розмір накладеного на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу, колегія суддів вважає, що заявлена позивачем сума судових витрат не може бути стягнута у повному обсязі.
При цьому, враховуючи фактичну участь адвоката позивача у розгляді даної справи на стадії апеляційного провадження, що вбачається з поданих ним процесуальних документів, а також враховуючи кількість таких документів, колегія суддів вважає за можливе стягнути на користь позивача частину понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 2684,00 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, не порушено норм матеріального та процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 272, 286, 308, 311, 315, 316, 325 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Одеської митниці - залишити без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 березня 2022 року - без змін.
Судові витрати, а саме сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Одеську митницю.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці на користь ОСОБА_1 частину понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, у сумі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

  Головуючий суддя 	 	Яковлєв О.В.	
  Судді	    	Єщенко О.В.    Крусян А.В.