Справа № 344/4052/21 
Провадження № 22-ц/4808/185/23
Головуючий у 1 інстанції Атаманюка Б. М. 
Суддя-доповідач Мальцева 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі суддів Мальцевої Є.Є., Баркова В.М., Луганської В.М., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2022 року та додаткове рішення від 29 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, 
в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_2 18.03.2021 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Свій позов обґрунтовував тим, що з 18.10.2003 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2020 року було розірвано. ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до нього про поділ спільного майна подружжя, однак у позовній заяві не вказала усе майно, що підлягає поділу, а саме транспортний засіб MAZDA-CX3, 2017 року випуску, який було придбано 13.04.2018 за ціною 610 000 грн. та зареєстровано на ОСОБА_1 
10.10.2020 автомобіль був відчужений ОСОБА_1 третій особі ОСОБА_3 за 43800 грн.
Позивач вважає, що відповідач приховала факт відчуження спільного майна подружжя - автомобіля, оскільки згоду на це він не надавав. 
З урахуванням уточнень, пов`язаних із оцінкою експертом вартості спірного автомобіля, яка станом на 21.12.2021 року визначена в розмірі 407632 грн, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 1/2 дійсної вартості автомобіля MAZDA-CX3, що становить 203816 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволений, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 203816 грн. в якості компенсації 1/2 частини вартості автомобіля марки MAZDA-CX3, 2017 року випуску, витрати на проведення транспортно-товарознавчої експертизи в сумі 175,80 грн., витрати на оплату судового збору в сумі 2038,16 грн.
Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 10 000 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 оскаржила судове рішення. 
Вказує, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду не відповідають обставинам справи.
Зазначила, що позивачем неправомірно заявлений даний позов, і судом незаконно відкрито провадження у справі, розглянутий спір, оскільки він повинен був би вирішуватися у справі за її власним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна. Позивач вважає, що суд необ`єктивно підійшов до питання відкриття провадження за позовом ОСОБА_2 , з порушенням норм процесуального права розглянув справу. На думку позивача, провадження у справі необхідно закрити, як відкрите передчасно, оскільки у предмет позову входить майно, що має бути у спорі про поділ всього спільного сумісного майна подружжя, хоча спірний автомобіль є її особистою власністю.
Крім того, суд безпідставно прийняв ціну спірного автомобіля в розмірі, зазначеному в рішенні, оскільки така ціна вочевидь не відповідає реальній вартості автомобіля, що знецінився за час експлуатації протягом майже 3 років. 
Суд порушив право відповідача на отримання правової допомоги від особи, що не є адвокатом, оскільки під час розгляду справи реальна ціна позову після проведення експертизи не перевищувала максимальну межу ціни позову для розгляду справи як малозначної в порядку спрощеного позовного провадження. 
Суд також порушив норми процесуального права, прийнявши від позивача в якості доказу висновок експерта стосовно оцінки спірного автомобіля, коли стадія прийняття доказів закінчилась. 

Також в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції у рішенні повинен був вирішити питання про стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу, що він не виконав, чим порушив норми ЦПК України. 

Позивач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вимоги скарги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Позивач вказує, що судом правомірно розглянутий його позов про поділ спільного сумісного майна подружжя, яке не є предметом іншого судового спору, про що свідчить копія позовної заяви ОСОБА_1 , з якої вбачається обсяг майна, яке вона визначила до поділу в суді в іншому судовому провадженні. Законних підстав для закриття провадження за даним позовом немає. 
Позивач підтримує висновки суду про те, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, а не особистою власністю відповідача, тому підлягав би поділу між подружжям, відповідно, є обґрунтованою вимога про компенсацію позивачу належної йому частини дійсної вартості автомобіля на час поділу майна. Також на підставі наданих позивачем доказів, аналізу обставин справи і у межах норм матеріального права судом зроблений правильний висновок про вартість спірного автомобіля, виходячи з якої необхідно визначати розмір компенсації частки позивача в спільному майні. 
Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою апеляційного суду від 03 січня 2023 року вирішено справу розглядати в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи відповідно до ч.13 ст.7, ч.ч. 1,3 ст.368, ч.1 ст.369 ЦПК України.
01.02.2023 року представник апелянта ОСОБА_1 – адвокат Малетин А.Я. надіслав суду заяву про вступ до справи в якості представника, про надання підтверджень оплати відстроченого судового збору, орієнтовну вартість послуг на правничу допомогу. Заяв про розгляд справи у відкритому судовому засіданні за участю учасників справи не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 18.10.2008 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08.09.2020 року. (а.с.6-7).
Згідно з договором купівлі-продажу №6-м від 05.04.2018 р. ОСОБА_1 придбала у ТзОВ «Авто-Престиж Захід» автомобіль марки MAZDA-CX3, 2017 року випуску за 610000,00 грн. (а.с.39-40).
З інформації філії ГСЦ МВС від 05 грудня 2020 року вбачається, що транспортний засіб - автомобіль MAZDA-CX3, 2017 року випуску, 13 квітня 2018 року був зареєстрований у ТСЦ 2641 за ОСОБА_1 , вартість придбання 610000,00 грн. 10 жовтня 2020 року перереєстрований на нового власника ОСОБА_3 за ціною 43800 грн. в ТСЦ 7341 згідно з договором купівлі продажу укладеного суб`єктом господарювання ТОВ «ПРАЙМ.БРО» (а.с.9).
Згідно з договором комісії, укладеним між ТОВ «ПРИЙМАЙ.БРО» та ОСОБА_1 , актом технічного стану транспортного засобу, договором купівлі-продажу, укладеним між ТОВ «ПРИЙМАЙ.БРО» та ОСОБА_3 , реєстраційною карткою на ТЗ, спірний автомобіль MAZDA-CX3 2017 року випуску, 10.10.2020 відчужений ОСОБА_3 за ціною 43800 грн. (а.с.74-78).
Згідно з ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 368 ЦК України).
Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
В суді першої інстанції, заперечуючи проти позову, відповідач вказувала, що спірний транспортний засіб є її особистою приватною власністю, оскільки шлюб між сторонами фактично припинений восени 2017 року, вони проживали окремо, витрати на придбання автомобіля відповідач несла самостійно.
Судом перевірені доводи відповідача стосовно факту припинення шлюбних відносин з позивачем. Доказами, що на її думку, підтверджують такі обставини, є довідка від 13.10.2017 за результатами проведеної їй комп`ютерної томографії головного мозку та догоспітальний клінічний протокол огляду (а.с. 31, 32), в яких зафіксовані у відповідача тілесні ушкодження, які, з пояснень відповідача, нанесені ОСОБА_2 ; ухвала суду про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (а.с. 33), позовна заява про розірвання шлюбу від 09.11.2017 (а.с. 34, 35); договір оренди квартири від 01.10.2019 та від 03.03.2020 (а.с. 35-38), згідно з якими ОСОБА_1 орендувала житло.
Також на підтвердження факту припинення шлюбних відносин відповідач звертає увагу суду на рішення суду про розірвання шлюбу від 08.09.2020, в якому зазначено про те, що тривалий час між сторонами припинені шлюбні відносини, спільне господарство сторони не ведуть (а.с.6,7).
Суд дослідив надані докази, зазначив, що вказані обставини не свідчать про припинення шлюбних відносин з 2017 року. В рішенні суд вказав мотиви, з яких відкинув дані докази як підтвердження позиції відповідача, і колегія суддів, перевіривши матеріали справи, до іншого висновку також не прийшла. 
Відповідач також заявляла, що спірний автомобіль є її особистою власністю ще й з тих підстав, що вона одна несла витрати на його придбання. На підтвердження надала кредитний договір №16707/2018 від 16.04.2018, за умовами якого отримала кредит в сумі 251295,60 грн. строком до 15.04.2019 р., для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі продажу транспортного засобу - автомобіля марки MAZDA-CX3, (а.с.41-43); квитанції про оплату даного кредиту (а.с. 45-48), повідомлення ПАТ «Кредо Банк» (а.с.44), в якому зазначено, що ОСОБА_1 виконала всі зобов`язання по кредитному договору від 16.04.2018 р., і знята заборона на відчуження автомобіля марки MAZDA-CX3, 2017 року випуску; відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПМС України про суми виплачених доходів ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 по 31.12.2020 (а.с. 80-83).
Перевіряючи вказані доказі, суд правильно виходив з того, що сам по собі факт укладення кредитного договору на ім`я одного із подружжя та оплати кредиту від імені одного із подружжя (сторони кредитного договору) не свідчить про укладення договору не в інтересах сім`ї.
Відповідно до положень частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Наявність доходів у відповідача свідчить про її платоспроможність, проте не спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно.
Піддані аналізу судом першої інстанції і доводи відповідача про наявність у неї боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 , які змусили її відчужити йому спірний автомобіль за суму 43000 грн., яку вона вважає належною у випадку виплати компенсації позивачу вартості його частини автомобіля. 
Так, відповідач надала суду боргову розписку від 07.10.2020 р., згідно з якою вона отримала безвідсоткову позику від ОСОБА_3 в сумі 10 000 доларів США зі строком повернення до 01.09.2020, за умовами позики гарантією повернення є спірний автомобіль MAZDA-CX3, який у випадку порушення умов договору позичальник ОСОБА_1 зобов`язується нотаріально переоформити автомобіль на позикодавця ОСОБА_3 (а.с.49-51). Укладеною між цими ж сторонами угодою в простій письмовій формі кредитор ОСОБА_3 погодився в рахунок заборгованості позичальника ОСОБА_1 повернути борг товарним заміщенням -автомобілем марки MAZDA-CX3, 2017 року випуску, при цьому остання надає право на перереєстрацію автомобіля на кредитора (а.с. 51). 
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Судом правильно враховано, що відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, і є усталеною у судовій практиці.  
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
При оцінці наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку, що сторона відповідача не довела суду, що на спірне майно не поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя. Докази надані стороною відповідача є суперечливі та непереконливі, а відтак суд відхиляє їх.
Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018р. у справі №726/2165/15-ц (провадження №61-5530св18), роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Також Верховний Суд у вказаному рішенні доходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору купівлі-продажу автомобіля недійсним.
Аналогічний висновок зроблено в постанові ВС України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 30.06.2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1/2 частини вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, а відповідач розпорядилася ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, а тому позивач має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом з порушенням норм ЦПК України прийнятий для вирішення спору доказ – висновок експерта стосовно оцінки вартості спірного автомобіля на час розгляду справи, суперечать матеріалам справи. Судом цілком обґрунтовано ухвалено про продовження строку прийняття доказів, проведення судової експертизи з метою встановлення усіх необхідних обставин по справі з урахуванням характеру позовних вимог і позиції відповідача, яка не погоджувалася із первісною ціною позову. Судом першої інстанції мотивовано роз`яснений такий порядок вирішення справи в оскарженому рішенні, не погодитися з ним неможливо, оскільки порушень процесуального закону, які б слугували підставою для скасування рішення, не встановлено. 
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, суд першої інстанції з урахуванням висновку експерта від 17.01.2022 р., згідно з яким середня ринкова вартість досліджуваного автомобіля марки MAZDA-CX3, 2017 року випуску, станом на 21.12.2021 р. становила 407632,00 грн., обґрунтовано визначив і стягнув на користь позивача компенсацію вартості половини спірного автомобіля в розмірі 203816 грн.
Твердження апелянта про те, що суд неправильно визначив ціну спірного майна, незаконно взяв за основу висновок експерта, зводяться до незгоди із рішенням суду, будь-яких аргументів з посиланням на норми матеріального або процесуального права для спростування висновків суду не наведено. 
Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, в тому числі стосовно обставин придбання і відчуження відповідачем спірного автомобіля, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. 

Доводи апеляційної скарги про те, що суд незаконно розглядав справу при наявності в іншому судовому спорі вимог ОСОБА_1 про визнання спірного автомобіля її особистою власністю, і повинен був би закрити провадження, не є слушними, оскільки не відповідають дійсним обставинам. 

Колегією суддів з метою перевірки таких доводів апеляційної скарги досліджені матеріали цивільної справи №344/14048/20, провадження в якій триває за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи – ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про поділ майна та майнових прав колишнього подружжя. Згідно з матеріалами справи №344/14048/20 ОСОБА_1 в жовтні 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна подружжя, мотоцикла GEON, автомобіля HYUNDAI SANTA FE, причепів. (т.1 а.с.1-14) 

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя, предметом якого був спірний автомобіль MAZDA-CX3, 2017 року випуску, і за 1/2 частину вартості  якого він просив стягнути грошову компенсацію. (т.2 а.с. 104-105). 03.03.2021 року суддею Івано-Франківського міського суду постановлена ухвала про повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 у зв`язку із пропуском строку на подання зустрічного позову (справа № 344/3097/21). 

24.03.2021 року відкрито провадження в суді за його позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом виплати йому компенсації вартості частини автомобіля MAZDA-CX3, 2017 року випуску, у справі №344/4052/21, що наразі переглядається апеляційним судом. 

25.05.2021 року ОСОБА_1 в межах справи №344/14048/20 за її власним позовом уточнила і доповнила позовні вимоги: просила визнати автомобіль MAZDA-CX3, 2017 року випуску, майном, яке не підлягає поділу як спільне сумісне майно колишнього подружжя (т.2 а.с. 109-132). 25.05.2022 року заяву ОСОБА_1 із змінами і уточненнями підстав позову та позовних вимог від 25.05.2021 року ухвалою суду у справі №344/14048/20 визнано неподаною та повернуто позивачу (т. 3 а.с. 159). 
Ухвала суду від 25.05.2022 року не оскаржена, розгляд справи №344/14048/20 триває. 

Судом в оскарженому рішенні також обґрунтовано, чому не об`єднана дана справа і справа за позовом ОСОБА_1 про поділ майна в одне провадження. Колегія судді погоджується з таким висновком, оскільки дії суду в даному випадку цілком ґрунтуються на нормах процесуального закону. 

Відносно тверджень апеляційної скарги про те, що суд порушив право відповідача на правову допомогу, тому що вона бажала, щоб її інтереси в даному спорі захищала особа, яка не є адвокатом, то необхідно зауважити на наступне. 
Право на правову допомогу є правом сторони-учасника справи, однак для реалізації цього права необхідні певні дії з боку учасника, який її потребує. 
Відповідно до положень ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. (статя 60 ЦПК України).

Разом з тим провадження у справі відкрито за позовною заявою ОСОБА_2 з ціною позову в розмірі 305000 грн., яка перевищує максимальний критерій малозначності позовних вимог.
Суд першої інстанції керувався нормами ст.ст.19, 274, 187 ЦПК при відкритті провадження у справі 24.03.2021 року, тому правильно визначив, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. 
В матеріалах справи є договір про надання професійної правничої допомоги від 7 травня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Малетиним А.Я., та ордер адвоката від 07.05.2021 року на надання правничої допомоги у даній справі №344/4052/21. (т.1 а.с.57-58) 
У вересні 2021 року відповідач ОСОБА_1 подала суду заяву, просила допустити до участі у справі в якості її представника особу, яка не є професійним адвокатом (т.1.а.с 98). Судом відмовлено в задоволенні такого клопотання, оскільки справа розглядалася в порядку загального позовного провадження, не є малозначною.
Під час розгляду справи в суді до матеріалів справи долучений і ордер адвоката Желізняк Л.Б. від 07.10.2021 року на надання правничої правової допомоги ОСОБА_1 у справі № 344/4052/21, що переглядається. (т.1 а.с.105). З матеріалів справи вбачається, що адвокат приймала участь у справі ( т. а.с.199).
Частиною 6 статті 277 ЦПК України передбачено, якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається.
Згідно з правилами статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, тільки якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Відтак, підстав для скасування оскарженого рішення, закриття провадження у справі з таких обґрунтувань апеляційним судом не встановлено. 

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надана належна оцінка доказам з боку відповідача, не знайшли свого підтвердження, оскільки з оскарженого рішення вбачається, що суд усім доказам по справі надав оцінку у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України. 

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач не критикувала окремо додаткове рішення суду про стягнення витрат на правову допомогу, не наводила будь-яких підстав для скасування додаткового рішення, крім тих, що стосуються рішення по суті спору. У зв`язку із тим, що колегія суддів погоджується із рішенням суду, вважає його правильним і законним, відповідно, додаткове рішення скасуванню також не підлягає.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст.374, 367, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2022 року та додаткове рішення від 29 вересня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 09 лютого 2023 року. 

Судді                                                                Є.Є.Мальцева

В.М. Барков 

                        В.М. Луганська