ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1401/23 Справа № 234/9414/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Заборський В.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 234/9414/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:
позивачка -    ОСОБА_1 , 
відповідач -   Донецький національний медичний університет,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження,  апеляційну скаргу відповідача Донецького національного медичного університету на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 листопада 2021 року, яке ухвалене суддею Заборським В.О. у місті Краматорську Донецької області та повне судове рішення складено 03 грудня 2021 року, - 

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Донецького національного медичного університету (надалі – ДНМУ), третя особа ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначила, що  з 1998 року вона працювала в ДНМУ на різних посадах. Згідно наказу №12/10/5-п від 10.12.2020 року, у зв`язку з обранням за конкурсом, з нею продовжені трудові відносини та укладено контракт на посаді професора кафедри внутрішньої медицини №1 ДНМУ строком на п`ять років. Крім того, ще з 2015 року, згідно наказу №03/02/6-ок від 02.03.2015 року, з нею були оформлені трудові відносини про роботу за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді професора кафедри внутрішньої медицини №1. Наказом МОЗ України №40-о від 17.08.2020 року, у зв`язку із звільненням ОСОБА_2 з посади ректора ДНМУ, на неї було покладено виконання обов`язків ректора ДНМУ.
16.06.2021 року, на виконання рішення суду, наказом МОЗ України № 23-о ОСОБА_2 було поновлено на посаді ректора ДНМУ та наказом МОЗ України №27-о від 23.06.2021 року, який надійшов до ДНМУ 29.06.2021 року (вх. № 885 від 29.06.2021 року), її було увільнено від виконання обов`язків ректора ДНМУ, з яким вона ознайомлена не була.
Наказом № 224 від 23.06.2021 року, за підписом ОСОБА_2 як ректора ДНМУ, її звільнено з посади професора кафедри внутрішньої медицини № 1 ДНМУ у зв`язку з вчиненням аморального проступку, несумісного з продовженням виховної роботи, згідно п. 3 ст. 41 КЗпП України, а наказом №234 від 24.06.2021 року, її звільнили з посади, яку вона обіймала за сумісництвом, професора кафедри внутрішньої медицини №1 (0,5 ставки), у зв`язку з вчиненням аморального проступку, несумісного з продовженням виховної роботи, згідно п. 3 ст. 41 КЗпП України.
Позивачка вважає, що накази № 224 та № 234 про її звільнення видані ректором ДНМУ ОСОБА_2 незаконно, безпідставно, з грубим порушенням трудового законодавства України, Статуту ДНМУ та умов контракту ректора, у зв`язку з чим вони підлягають скасуванню з наступних підстав.
Зокрема, звільнення працівника за пунктом 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію. Аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово - виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб, і згідно сталої судової практики, аморальним проступком вважають: появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність (ВСУ, справа №6-248цс14 від 11.02.2015 року). Звільнення з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. 
Але, як зазначає позивачка, будь-яких дій з наведених прикладів аморальної поведінки вона не вчиняла, а «мотивації» звільнення її з займаних посад у ДНМУ, які зазначені в наказах №224 від 23.06.2021 року та №234 від 24.06.2021 року, ґрунтуються на хибних висновках щодо її роботи та участі у заходах, які проходили у ДНМУ до поновлення на посаді ректора ДНМУ ОСОБА_2 , тобто до 23.06.2021 року.
В наказі №224 від 23.06.2021 року вказано, що до нього долучені додатки на 54 аркушах, без зазначення їх переліку, але разом з наказом у відділі кадрів ДНМУ вона отримала: копію подання ДНМУ, за підписом в.о. ректора ДНМУ професора ОСОБА_3 , від 30.10.2019 року за №1282 до МОЗ України, в якому міститься її прізвище та номер телефону, як контактної особи (на 1 аркуші); копію Протоколу №1 Конференції трудового колективу ДНМУ від 29.10.2019 року (на 17 аркушах) та копії скріншотів переписки у соціальних мережах «Фейсбук» та «Телеграм» (на 34 аркушах). Однак, жоден із наведених додатків, на її думку, не містить будь-яких конкретних прикладів поведінки, що могла бути оцінена як аморальна, а наказ № 234 від 24.06.2021 року, сам по собі, будь-яких додатків не містить, в ньому лише зазначена фраза: «Додатки на 54 аркушах до наказу від 23.06.2021р. №224».
Також, в наказі № 224 від 23.06.2021 року та № 234 від 24.06.2021 року, крім іншого зазначено, що «За результатами розгляду справи №265/5498/20 Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області від 04.12.2020 р. прийнято Рішення, яке залишено без змін Постановою Донецького апеляційного суду від 04.03.2021 року, яким не встановлено порушень керівником ДНМУ умов Контракту та Статуту ДНМУ. Виходячи з цього, для дестабілізації обстановки в університеті та сприяння зміни керівництва ДНМУ на свою користь, ОСОБА_1 надавала студентам, співробітникам ДНМУ та МОЗ України завідомо неправдиву інформацію відносно нібито порушення керівництвом ДНМУ умов укладеного Контракту та Статуту ДНМУ, що фактично є наклепом». Але, вона не була учасником судової справи №265/5498/20 про поновлення на посаді ректора ДНМУ ОСОБА_2 , і не зрозуміло, яке відношення зазначена судова справа може мати до обґрунтування наказів №224 та №234, а більш того, події перелічені в наказах відповідача про її звільнення, а саме дві Конференції трудового колективу ДНМУ, проходили відповідно 29.10.2019 року та 20.02.2020 року, ще до прийняття рішення по судовій справі №265/5498/20. Більш того, ухвалою Верховного Суду від 19.04.2021 року за скаргою ДНМУ та від 13.05.2021 року за скаргою МОЗ України, відкрито касаційне провадження на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04.12.2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 04.03.2021 року, якою зупинене виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполь Донецької області від 04.12.2020 року в частині, що не підлягає негайному виконанню, до закінчення касаційного провадження у справі.
Крім того, відповідачем порушено вимоги ч. 1 ст. 43 КЗпП України та ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки при її звільненні з підстав, передбачених пунктом 3 ст. 41 КЗпП України, не отримувалася попередня згода Первинної профспілкової організації працівників ДНМУ, членом якої вона є, та не було враховано її статусу одинокої матері, що має дитину віком до чотирнадцяти років, звільнення яких з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
Позивачка заначила, що незаконне звільнення завдало їй моральної шкоди, оскільки призвело до моральних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків та негативно вплинуло на її ділову репутацію, як вченого, лікаря та викладача вищої школи, тому моральну шкоду завдану незаконним звільненням з посади професора кафедри внутрішньої медицини №1 ДНМУ за наказом № 224 та моральну шкоду завдану незаконним звільненням з посади професора (0,5 ставки) за наказом №234 вона оцінює по 50000,00 грн. 
Також, згідно частини 6 ст. 235 КЗпП України, відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу по день винесення рішення про поновлення на роботі.
29.06.2021 року, вищій колегіальний орган громадського самоврядування ДНМУ - Конференція трудового колективу постановила звернутися до ректора ДНМУ ОСОБА_2 з вимогами: 1) негайно скасувати накази №224 та №225 від 23.06.2021 року та поновити на посадах незаконно звільнених працівників: професора кафедри внутрішньої медицини №1 ОСОБА_1 та асистента кафедри внутрішньої медицини №1 ОСОБА_4 ; 2) дотримуватися приписів трудового законодавства, умов Контракту №4 від 27.04.2018 року, Статуту ДНМУ (п. 22 ч. 1 глави V Статуту Університету в редакції, що затверджена Наказом МОЗ України № 1106 від 04.06.2021 року) та не допускати порушення прав працівників. Відповідне звернення Конференції трудового колективу ДНМУ 01.07.2021 року було надіслано через канцелярію університету ректору ОСОБА_2 (вх. № 904), але, станом на 20.07.2021 року, відповідачем вимогу трудового колективу щодо усунення порушення трудового законодавства та поновлення незаконно звільнених працівників на їх посадах не виконано, що змусило позивачку звернутися із даним позовом до суду.
Посилаючись на викладене, просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ №224 від 23.06.2021 року про звільнення її з посади професора кафедри внутрішньої медицини №1 ДНМУ, поновити на даній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.06.2021 року по день винесення судового рішення, стягнути моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. за незаконне звільнення з посади професора кафедри внутрішньої медицини №1 ДНМУ; визнати незаконним та скасувати наказ №234 від 24.06.2021 року про звільнення її з посади професора кафедри внутрішньої медицини №1 ДНМУ (0,5 ставки), поновити на даній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.06.2021 року по день винесення судового рішення, стягнення моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. за незаконне звільнення її з посади професора кафедри внутрішньої медицини №1 ДНМУ (0,5 ставки). Крім того, позивачка просила допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі і стягнення середньомісячного заробітку за один місяць вимушеного прогулу.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до ДНМУ про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди задоволено частково.
Скасовано наказ № 224 від 23 червня 2021 року ДНМУ про звільнення ОСОБА_1 з посади професора кафедри внутрішньої медицини № 1 ДНМУ у зв`язку із вчиненням аморального проступку, не сумісного з продовженням виховної роботи, згідно пункту 3 статті 41 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді професора кафедри внутрішньої медицини № 1 ДНМУ.
Стягнуто з ДНМУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу на посаді професора кафедри внутрішньої медицини № 1 ДНМУ за період з 24 червня 2021 року по 23 листопада 2021 року у розмірі 134855,32 грн.
Скасовано наказ № 234 від 24 червня 2021 року ДНМУ про звільнення ОСОБА_1 з посади професора кафедри внутрішньої медицини № 1 (на 0,5 ставки) ДНМУ у зв`язку із вчиненням аморального проступку, не сумісного з продовженням виховної роботи, згідно пункту 3 статті 41 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді професора кафедри внутрішньої медицини № 1 (0,5 ставки) ДНМУ.
Стягнуто з ДНМУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу на посаді професора кафедри внутрішньої медицини № 1 (на 0,5 ставки) ДНМУ за період з 25 червня 2021 року по 23 листопада 2021 року у розмірі 66791,55 грн.
Стягнуто з ДНМУ на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000 грн.
В іншій частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ДНМУ на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1337,14 грн. Стягнуто з ДНМУ на користь держави судовий збір у розмірі 1816,00 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посадах: 1) професора кафедри внутрішньої медицини № 1 ДНМУ; 2) професора кафедри внутрішньої медицини № 1 (0,5 ставки) ДНМУ.
В апеляційній скарзі відповідач Донецький національний медичний університет  просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неврахування судом доказів, які дійсно мають значення для справи, та на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не згоден з висновками суду першої інстанції про те, що суд отримав від Профспілкового комітету ДНМУ повноцінний, об`єктивний та достатній для прийняття рішення висновок щодо звільнення ОСОБА_1 . Наполягає на тому, що Висновок Профспілкового комітету ДНМУ був сфальсифікований і йому не може бути надана оцінка в судовому засіданні. 
Зазначає, що суд порушив права третьої особи, не долучивши до матеріалів справи документів, які обґрунтовують законність звільнення позивачки.
Вважає, що в діях ОСОБА_1 наявний аморальний проступок, який є недопустимим для зайнятої нею посади, а її статус матері-одиначки не наділяє її правом вчиняти аморальні проступки.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Представник відповідача Донецького національного медичного університету, який заявив клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, будучи попередженим про те, що, відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, на відеоконференцзв`язок у встановлений час не вийшов, про причини своєї неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з обранням за конкурсом, з ОСОБА_1  10.12.2020 року укладено контракт №12/10/5-п на посаду професора кафедри внутрішньої медицини №1 ДНМУ, строком дії з 10.12.2020 року до 09.12.2025 року. Наказом №03/02/6-ок від 02.03.2015 року ОСОБА_1 була призначена на посаду професора кафедри внутрішньої медицини №1 ДНМУ на 0,5 ставки, за сумісництвом.
Наказом №40-о МОЗ України від 17.08.2020 року, у зв`язку із звільненням 19.08.2020 року з посади ректора ДНМУ ОСОБА_2 , на ОСОБА_1 , професора кафедри внутрішньої медицини №1 ДНМУ, з 20.08.2020 року покладено виконання обов`язків ректора ДНМУ.
Наказом ректора ДНМУ ОСОБА_2 №224 від 23.06.2021 року ОСОБА_1 , професора кафедри внутрішньої медицини №1, звільнено 23.06.2021 року у зв`язку з вчиненням аморального проступку, не сумісного з продовженням виховної роботи, згідно п.3 ст.41 КЗпП України.
Наказом ректора ДНМУ ОСОБА_2 №234 від 24.06.2021 року ОСОБА_1 , професора кафедри внутрішньої медицини №1 (на 0,5 ставки), звільнено 24.06.2021 року у зв`язку з вчиненням аморального проступку, не сумісного з продовженням виховної роботи, згідно п.3 ст.41 КЗпП України.
Підставами для звільнення ОСОБА_1 з посади за основним місцем роботи в наказі №224 від 23.06.2021 року, та з посади, яку вона обіймала за сумісництвом, №234 від 24.06.2021 року, зазначені одні й ті самі обставини, а саме: ОСОБА_1 , професор кафедри внутрішньої медицини №1, усвідомлюючи суспільну небезпеку свого діяння, наприкінці березня - початку квітня 2019 року, організувала і очолила групу співробітників ДНМУ, з метою незаконної і дострокової зміни чинного керівництва ДНМУ, шляхом наклепу, фальсифікації документів, поширення завідомо неправдивих даних, кібербулінгу і таким чином введення в оману студентів і співробітників університету та МОЗ України. Для реалізації цього плану, навесні 2019 року, ОСОБА_1 спочатку був використаний Телеграм-канал «ДНМУ говорилка», а потім створений нею особисто Телеграм-канал «ДНМУ_єднаймося», а також ФБ, проведені численні збори й мітинги, на яких активно використовувалися так звані «брудні технології»: підбиралися максимально неправдиві і хибні звинувачення; подавалася брехлива сфабрикована інформація, наклеп, використовувалася маніпуляція аудиторією з нехтуванням загалом мораллю, принципами вишу і званням педагога (скріншоти додаються). 29.10.2020 року на конференції трудового колективу (КТК) ДНМУ ОСОБА_1 надано матеріали, в яких міститься завідомо неправдива інформація щодо нібито порушення керівником ДНМУ умов Контракту та Статуту ДНМУ, чим було введено в оману членів КТК для отримання вигідного для себе рішення - зміни керівництва університету (додається). 30.10.2019 року від імені університету до МОЗ було направлено лист-подання (№1282) про дострокове припинення дії контракту з ректором університету, підготовлене ОСОБА_1 (додається). 20.02.2020 р. на черговій КТК ОСОБА_1 повторно надано матеріали, в яких міститься завідомо неправдива інформація щодо нібито порушення керівником ДНМУ умов Контракту та Статуту ДНМУ, чим знов введено в оману членів КТК для отримання вигідного для себе рішення - зміни керівництва університету. Крім того, ОСОБА_1 надано МОЗ України матеріали, в яких міститься завідомо неправдива інформація щодо нібито порушення керівником ДНМУ умов Контракту та Статуту ДНМУ, чим введено в оману керівництво МОЗ для отримання вигідного для себе рішення - зміни керівництва університету. За результатами розгляду справи №265/5498/20 Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області від 04.12.2020 року прийнято рішення, яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного суду від 04.03.2021 року, яким не встановлено порушень керівником ДНМУ умов Контракту та Статуту ДНМУ. Виходячи з цього, для дестабілізації обстановки в університеті та сприяння зміни керівництва ДНМУ на свою користь ОСОБА_1 надавала студентам, співробітникам ДНМУ та МОЗ України завідомо неправдиву інформацію відносно нібито порушення керівництвом ДНМУ умов укладеного Контракту та Статуту ДНМУ, що фактично є наклепом. Представлені вище факти свідчать про те, що ОСОБА_1 вчинила аморальний проступок, грубо порушила п.п. 3) ч. 1 ст. 58 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року, № 1556-VІ1, своєю недостойною поведінкою скомпрометувала себе перед студентами, співробітниками ДНМУ, порушила моральні норми, втратила тим самим авторитет, дискредитувала себе як вихователь.
Подання №1282 від 30.10.2019 року, на ім`я Міністра охорони здоров`я Скалецької З., на яке йдеться посилання в наказі про звільнення ОСОБА_1 , підписано в.о. ректора ДНМУ професором Герасименком О.І., в якому зазначено, що колектив ДНМУ переконливо просить достроково припинити дію контракту ректора ОСОБА_2 на підставі рішення Конференції трудового колективу закладу від 29.10.2019 року про відкликання його з посади, у зв`язку з порушенням ним статуту ДНМУ та умов контракту, втратою до нього довіри. В даному поданні, заначено прізвище ОСОБА_1 , як виконавця даного документа та вказано її контактний телефон.
У протоколі №1 Конференції трудового колективу ДНМУ від 29.10.2021 року зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було обрано до особового складу комісії з підготовки проекту рішення Конференції. Також, в даному протоколі зафіксовано виступ ОСОБА_1 , з яким вона звернулася до делегатів Конференції та зазначила, що повноваження та зобов`язання ректора закладу вищої освіти чітко прописані в Законі України «Про вищу освіту», у Статуті закладу, у типовому контракті керівника із засновником установи, які в цілому можна охарактеризувати як особисту відповідальність за усі напрямки діяльності Університету. Не зменшуючи ролі професора ОСОБА_2 у відродженні ДНМУ, вона вважає, що за період його діяльності на посаді спочатку виконуючого обов`язки, а потім ректора, він припустився ряду помилок, які стали підґрунтям для початку зворотного процесу – руйнування закладу. Зокрема, це порушення у сфері фінансово-господарської діяльності, шляхом маніпулювання з цінами при наданні Університетом платних освітніх послуг – укладення договорів на навчання іноземних студентів за заниженими цінами, які суттєво відрізнялися від тих, що були затвердженні відповідним наказом по Університету та закладені у кошторис, і, як наслідок, недоотримання університетом багатотисячної суми доходів; допущення масових порушень (фінансових, дисциплінарних, із забезпечення якості освіти) у кампусі м. Кропивницький, який, за час свого перебування на посаді ректора, ОСОБА_2 відвідав короткотривало двічі, тобто він не здійснював покладені на нього Статутом та контрактом зобов`язання по контролю за якістю роботи працівників, дотримання всіма підрозділами штатно-фінансової дисципліни; укладання ним від імені Університету договорів з ТОВ «Українські освітні послуги», що суперечили інтересам закладу; прийняття неприпустимих управлінських рішень у сфері кадрової політики, порушення прав працівників усупереч законодавства про працю, а саме звільнення ряду працівників Університету, у тому числі декана медичного факультету №1, професора ОСОБА_3 , що стало причиною мітингу; ухилення понад один рік від підписання оновленого Колективного договору, хоча дане питання було розглянуто на Конференції трудового колективу 22.05.2018 року та небажання протягом майже 10 місяців ОСОБА_2 відзвітуватися перед колективом, нерозміщення свого звіту на офіційному веб сайті Університету, в порушення Статуту та умов контракту. На завершення свого виступу ОСОБА_1 зазначила, що на її особисту думку, ОСОБА_2 допущено численні порушення повноважень та обов`язків ректора закладу вищої освіти, що є законною підставою для дострокового відкликання його з посади за рішенням колективу, який його на цю посаду обрав.
Крім того, згідно вищезазначеного протоколу, на підставі обговорення подання Наглядової ради ДНМУ від 29.05.2019 року та результатів таємного голосування, Конференція трудового колективу ДНМУ постановила достроково відкликати з посади ректора ОСОБА_2 , у зв`язку з порушенням ним статуту ДНМУ та умов контракту, втратою до нього довіри, звернувшись із відповідним поданням до засновника – МОЗ України.
ОСОБА_1 має сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження, відомості про батька записані відповідно до частини першої ст. 135 СК України.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання незаконними наказів про звільнення та поновлення ОСОБА_1 на посадах, суд першої інстанції виходив з того, що активна участь позивачки ОСОБА_1 в житті ДНМУ та критичний виступ 29.10.2019 року під час Конференції трудового колективу ДНМУ щодо допущених порушень ректором ОСОБА_2 , а також оформлення нею, на підставі рішення Конференції трудового колективу ДНМУ, подання Міністру охорони здоров`я України, що були підставою для її звільнення із займаних посад, на думку суду, не є аморальним вчинком у розумінні пункту 3 ст. 41 КЗпП України. Крім того, суд дійшов висновку, що при звільненні позивачки, відповідачем було порушено вимоги статті 184 Кодексу законів про працю України, оскільки вона має статус одинокої матері та дитину віком до чотирнадцяти років, а тому її звільнення за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, за відсутності ліквідації підприємства, установи, організації, є безумовною підставою для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді, як і рішення профспілки про ненадання згоди при звільненні члена профспілки ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст. 5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини першої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов`язки.
За змістом частини другої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники зобов`язані: постійно підвищувати свій професійний і загальнокультурний рівні та педагогічну майстерність; сприяти розвитку здібностей здобувачів освіти, формуванню навичок здорового способу життя, дбати про їхнє фізичне і психічне здоров`я; дотримуватися академічної доброчесності та забезпечувати її дотримання здобувачами освіти в освітньому процесі та науковій діяльності; дотримуватися педагогічної етики; поважати гідність, права, свободи і законні інтереси всіх учасників освітнього процесу; настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до суспільної моралі та суспільних цінностей, зокрема правди, справедливості, патріотизму, гуманізму, толерантності, працелюбства; формувати у здобувачів освіти усвідомлення необхідності додержуватися Конституції та законів України, захищати суверенітет і територіальну цілісність України; захищати здобувачів освіти під час освітнього процесу від будь-яких форм фізичного та психічного насильства, приниження честі та гідності, дискримінації за будь-якою ознакою, пропаганди та агітації, що завдають шкоди здоров`ю здобувача освіти, запобігати вживанню ними та іншими особами на території закладів освіти алкогольних напоїв, наркотичних засобів, іншим шкідливим звичкам; додержуватися установчих документів та правил внутрішнього розпорядку закладу освіти, виконувати свої посадові обов`язки тощо.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, - вчитель, педагог, вихователь - зобов`язані бути людьми високих моральних переконань та бездоганної поведінки.
Така підвищена відповідальність педагогічних працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливих відносинах та виконують специфічні функції, які не обмежуються лише формальним виконанням трудових обов`язків вчителя, а й здійснюють виховну функцію, не властиву іншим категоріям працівників.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 30 січня 2018 року у справі № 713/265/15-ц (провадження № 61-135св17), від 16 травня 2018 року у справі № 1519/2-667/11 (провадження № 61-13895св18), від 07 травня 2018 року у справі № 243/8522/17 (провадження № 61-13316св18).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.
З підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням такої роботи, можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.
Звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію. Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).
Термін «аморальний проступок» є оціночним поняттям, оскільки не конкретизований законодавцем, а тому суду, як правозастосовному органу, надано можливість на свій розсуд надавати оцінку на підставі встановлених обставин справи щодо того, чи є ті чи інші діяння аморальним проступком. Зокрема, аморальним проступком можна вважати діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам. Порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції конкретного працівника.
У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 327/514/18 (провадження № 61-4560св20) зазначено, що «звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведене лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. Тобто факт вчинення працівником аморального проступку повинен бути документально підтверджений службовим розслідуванням, проведеним на підставі службової записки безпосереднього керівника працівника, скарги учнів, повідомлення правоохоронних органів тощо. Працівник повинен дати письмове пояснення того, що сталося. Висновки, засновані на результатах розслідування (інших аналогічних документах), повинні переконливо вказувати на несумісність скоєння працівником аморального проступку з продовженням роботи».
Як вбачається з матеріалів справи, підставами для звільнення ОСОБА_1 з посади за основним місцем роботи в наказі №224 від 23.06.2021 року, та з посади, яку вона обіймала за сумісництвом, №234 від 24.06.2021 року, зазначені одні й ті самі обставини, а саме: ОСОБА_1 , професор кафедри внутрішньої медицини №1, усвідомлюючи суспільну небезпеку свого діяння, наприкінці березня - початку квітня 2019 року, організувала і очолила групу співробітників ДНМУ, з метою незаконної і дострокової зміни чинного керівництва ДНМУ шляхом наклепу, фальсифікації документів, поширення завідомо неправдивих даних, кібербулінгу і таким чином введення в оману студентів і співробітників університету та МОЗ України. Для реалізації цього плану навесні 2019 року ОСОБА_1 спочатку був використаний Телеграм-канал «ДНМУ говорилка», а потім створений нею особисто Телеграм-канал «ДНМУ_єднаймося», а також ФБ, проведені численні збори й мітинги, на яких активно використовувалися так звані «брудні технології»: підбиралися максимально неправдиві і хибні звинувачення; подавалася брехлива сфабрикована інформація, наклеп, використовувалася маніпуляція аудиторією з нехтуванням загалом мораллю, принципами вишу і званням педагога (скріншоти додаються). 29.10.2020 року на конференції трудового колективу (КТК) ДНМУ ОСОБА_1 надано матеріали, в яких міститься завідомо неправдива інформація щодо нібито порушення керівником ДНМУ умов Контракту та Статуту ДНМУ, чим було введено в оману членів КТК для отримання вигідного для себе рішення - зміни керівництва університету (додається). 30.10.2019 року від імені університету до МОЗ було направлено лист-подання (№1282) про дострокове припинення дії контракту з ректором університету, підготовлене ОСОБА_1 (додається). 20.02.2020 р. на черговій КТК ОСОБА_1 повторно надано матеріали, в яких міститься завідомо неправдива інформація щодо нібито порушення керівником ДНМУ умов Контракту та Статуту ДНМУ, чим знов введено в оману членів КТК для отримання вигідного для себе рішення - зміни керівництва університету. Крім того, ОСОБА_1 надано МОЗ України матеріали, в яких міститься завідомо неправдива інформація щодо нібито порушення керівником ДНМУ умов Контракту та Статуту ДНМУ, чим введено в оману керівництво МОЗ для отримання вигідного для себе рішення - зміни керівництва університету. За результатами розгляду справи №265/5498/20 Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області від 04.12.2020 року прийнято рішення, яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного суду від 04.03.2021 року, яким не встановлено порушень керівником ДНМУ умов Контракту та Статуту ДНМУ. Виходячи з цього, для дестабілізації обстановки в університеті та сприяння зміни керівництва ДНМУ на свою користь ОСОБА_1 надавала студентам, співробітникам ДНМУ та МОЗ України завідомо неправдиву інформацію відносно нібито порушення керівництвом ДНМУ умов укладеного Контракту та Статуту ДНМУ, що фактично є наклепом. Представлені вище факти свідчать про те, що ОСОБА_1 вчинила аморальний проступок, грубо порушила п.п. 3) ч. 1 ст. 58 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року, № 1556-VІ1, своєю недостойною поведінкою скомпрометувала себе перед студентами, співробітниками ДНМУ, порушила моральні норми, втратила тим самим авторитет, дискредитувала себе як вихователь.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що виступ позивачки ОСОБА_1 на Конференції трудового колективу ДНМУ від 29.10.2021 року та її незгода із діями керівництва ДНМУ, які були підставою для звільнення з її роботи, не свідчать про порушення нею моральних норм, втрату авторитету та її дискредитації як педагога,  а отже не є аморальним вчинком у розумінні пункту 3 статті 41 КЗпП України, й доводи апеляційної скарги правильності таких висновків не спростовують.
Крім того, слід зазначити, що, згідно з ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. 
Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.
Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.
Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).
Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.
Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.
12 листопада 2021 року судом першої інстанції отримано протокол засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників ДНМУ №15 від 08 листопада 2021 року, згідно якого відмовлено у наданні згоди при звільненні члена профспілки працівників ДНМУ ОСОБА_1 , у зв`язку з наявними відвертими порушеннями законів України при звільненні матері-одиначки.
Доводи апеляційної скарги про те, що Висновок Профспілкового комітету ДНМУ був сфальсифікований і йому не може бути надана оцінка в судовому засіданні, колегією суддів не приймаються, оскільки відповідач, заявляючи про фальсифікацію цього Висновку, не надав суду інший Висновок Профспілкового комітету ДНМУ та доказів виконання ним вимог ст. 43 КЗпП України при звільненні позивачки із займаної посади.
Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення   вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести     років – частина шоста статті 179КЗпП України), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Визначення «одинокої матері» наведено у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та пункті 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки».
Так, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.
Оскільки пункт 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання (аліменти) значення не має.
Отже, одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у установленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (у тому числі і розлучена жінка, яка сама виховує дитину).
ОСОБА_1 має сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження, відомості про батька записані відповідно до частини першої ст. 135 СК України.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 , як жінка, яка виховує дитину без батька, не могла бути звільнена з роботи за ініціативою роботодавця без дотримання гарантій, визначених у статті 184 КЗпП України.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства та дійшов вірного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому ОСОБА_1 необхідно поновити на роботі та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
Так, відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348).
Вимушений прогул – це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
На день розгляду справи у суді першої інстанції, позивачка перебувала у вимушеному прогулі з 25 червня 2021 по 23 листопада 2021 року, а тому на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 66 791,55 грн., який в апеляційній скарзі не спростовано.
При відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції правильно застосував статтю 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням її гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висноку про те, що з відповідача належить стягнути на користь позивачки компенсацію моральної шкоди, оскільки неправомірними діями відповідача щодо безпідставного звільнення, їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, у зв`язку з необхідністю докладання значних зусиль протягом тривалого часу для відновлення своїх прав на працю, що потягло за собою зміну звичного укладу життя позивачки.
Погоджується колегія суддів і з розміром морального відшкодування, який визначений судом першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи та відповідає принципу розумності та справедливості.
З урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу відповідача Донецького національного медичного університету – залишити без задоволення.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 листопада 2021 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 січня 2023 року.

Головуючий: 

Судді: