Постанова
Іменем України
 
25 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 201/5877/19
провадження № 61-3434св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,	Олійник А. С., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 у своїх інтересах та ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 ,
третя особа - адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                    ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку.
Позов обґрунтовано тим, що позивач із 2002 року з відповідачем (сестрою) проживали і були зареєстровані разом з бабою ОСОБА_4 і дідом ОСОБА_5   в будинку АДРЕСА_1 . У 2004 році позивач переїхала до свого співмешканця ОСОБА_6 та проживала там з дітьми, але                 з 2017 року позивач проживає за місцем своєї реєстрації. У 2016 році відповідач виїхала з вказаного будинку. У вересні 2017 року баба ОСОБА_4 оформила договір дарування на цей будинок на позивача. Дід ОСОБА_5 на той час вже помер. Власником вказаного будинку є позивач, але відповідач без її згоди в             2018 році зареєструвала в цьому будинку свого малолітнього сина ОСОБА_3 . Відповідач із сином з 2016 року у вказаному будинку не мешкають, втратили право користування цим будинком, але досі зареєстровані у ньому, чим перешкоджають їй вільно користуватися і розпоряджатися своєю власністю. На цей час відповідачі фактично чинять позивачу перешкоди у користуванні вказаним будинком.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , та усунути перешкоди у користуванні та володінні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття їх з реєстраційного обліку.
Суд першої інстанції на підставі задоволеного клопотання представника третьої особи змінив назву третьої особи із служби у справах дітей Соборної районної                 у м. Дніпрі ради на адміністрацію Соборного району Дніпровської міської ради (протокол судового засідання від 15 червня 2021 року).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що набуття відповідачем та її дитиною права користування спірним житловим будинком відбулось згідно із законом; право власності за оспорюваним договором дарування від 20 вересня 2017 року належить не сторонній особі, а рідній сестрі відповідача; іншого житла відповідач та її малолітня дитина не мають, а тому права відповідача як членів сім`ї колишнього власника житлового будинку підлягають захисту судом; після смерті баби ОСОБА_4 та заміни ОСОБА_1 вхідних замків на вхідних дверях будинку доступ до приміщення відповідачу є обмеженим, на прохання надати можливість проживати у будинку, позивач згоди не надає; іншого житла відповідач та її дитина не мають, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28 травня 2021 року № 258929055; позивач не надала та матеріали справи не містять доказів, що відповідач ОСОБА_2 чинить їй будь-які перешкоди у користуванні власністю; належних та допустимих доказів непроживання без поважних причин відповідача у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивач суду не надала; надані позивачем акти про непроживання відповідача у спірному будинку не свідчать про втрату інтересу до житла ОСОБА_2 , а лише підтверджують неможливість проживання відповідача з дітьми у спірному приміщенні, що зумовлено переоформленням нерухомості (договір дарування, що оскаржується у справі № 201/1575/19), заміною замків на дверях житлового будинку позивачем ОСОБА_1 та фактичним недопуском відповідача ОСОБА_2 до житла.
У свою чергу апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, зазначивши, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, та є безпідставними, на правильність рішення суду першої інстанції не впливають.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи
 
У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду засобами поштового зв`язку із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
У касаційній скарзі заявник як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема неврахування правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року у справі № 21-1438а15 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, на думку ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій неналежно оцінили докази, надані разом із позовною заявою, що підтверджують факт непроживання відповідачів у зазначеному житловому приміщенні (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Заявник у своїй касаційній скарзі також зазначає, що:
- вона є законним набувачем та володільцем домоволодіння, договір дарування укладено згідно з чинними вимогами законодавства, які діяли на момент укладення договору, договір дарування у судовому порядку не визнаний недійсним, тому є чинним. Відповідач зареєструвала свого малолітнього сина             у спірному житловому будинку вже після того, як будинок було подаровано позивачу. ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 у спірному житловому будинку зареєстровані, але з червня 2016 року у ньому не проживають;
- у позовній заяві та її прохальній частині відсутні будь-які посилання позивача щодо виселення ОСОБА_2 та її малолітньої дитини. Позивач звернулася до суду задля усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку осіб, які втратили право користування житловим приміщенням, оскільки ОСОБА_1 є законним набувачем та володільцем спірного домоволодіння. Суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки тим обставинам, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не заявляла вимогу про виселення;
- суди зробили помилкові висновки про відсутність доказів непроживання відповідача та її сина без поважних причин у спірному будинку. Це підтверджено копіями актів про непроживання особи за відповідною адресою від 19 жовтня  2017 року, від 17 червня 2018 року, від 16 грудня 2018 року та від 19 травня                 2019 року. Ці акти були перевірені та складені уповноваженими особами в різний проміжок часу протягом одного року, на що суд першої інстанції не звернув уваги. Суд не надав належної правової оцінки цим актам;
- оплата комунальних послуг ОСОБА_2 здійснювалася із серпня 2018 року, саме після того, як вона дізналась про перехід права власності на спірний будинок до ОСОБА_1 ;
- в матеріалах справи відсутні будь-які фотознімки чи пояснення свідків, які б могли підтвердити, що нею здійснено заміну замків;
- відповідач покинула будинок за власним бажанням та без примусу, що підтверджено показаннями свідків, але в рішенні суду першої інстанції взагалі не надана оцінка допиту свідків та не взято до уваги як доказ, що підтверджує непроживання особи за місцем реєстрації;
- на момент укладення договору дарування ОСОБА_2 вже не проживала в спірному будинку, цей факт був підтверджений в судовому засіданні свідками та актами непроживання особи, але суд не взяв ці докази до уваги.
 
У листопаді 2022 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якій відповідач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить розглянути питання щодо підстав закриття касаційного провадження у справі, залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Оскільки суд касаційної інстанції в силу статті 400 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, Верховний Суд не бере до уваги документи, додані відповідачем до відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 на підтвердження її доводів, що не були предметом розгляду судами попередніх інстанцій, та здійснює розгляд справи за наявними у справі матеріалами.
 
Станом на час розгляду справи Верховним Судом інші відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга  ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2022 року (з урахуванням ухвал Верховного Суду від 13 квітня 2022 року про надання строку для усунення недоліків, зокрема подання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження, та від 26 травня 2022 року про виправлення описки) поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року, відкрито касаційне провадження                       у справі (на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська матеріали цивільної справи № 201/5877/19 та надано іншим учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
У червні 2022 року матеріали справи № 201/5877/19 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій
Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 є рідними сестрами.
Із 2002 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали та з 08 квітня 2005 року зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 разом з бабою ОСОБА_4 і дідом ОСОБА_5 .
У 2010 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстровано шлюб.
Із дозволу баби ОСОБА_4 до вказаного будинку вселився чоловік відповідача - ОСОБА_8 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_8 народився син ОСОБА_3 .
У 2016 році відповідач ОСОБА_2 виїхала з будинку, залишивши частину своїх особистих речей.
Відповідач зазначала, що її виїзд із будинку був обумовлений тим, що баба    ОСОБА_4 почала сильно хворіти, страждала на головний біль, слабкість, швидко втомлювалася, її дуже дратували та втомлював плач маленької дитини, який до того ж ще й часто хворів, аби не перевтомлювати бабу та з метою належного лікування дитини, відповідач з чоловіком та дитиною тимчасово вимушено виїхали з будинку, щоб дати змогу бабі більше відпочивати. Проте кожного дня відповідач навідувалася до баби, допомагала по господарству та матеріально.
20 вересня 2017 року баба ОСОБА_4 оформила договір дарування будинку АДРЕСА_1 на позивача ОСОБА_1 
20 вересня 2017 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на спірний будинок.
ІНФОРМАЦІЯ_3 баба сторін ОСОБА_4 померла.
Відповідач зазначала, що після смерті баби 15 серпня 2018 року вона повідомила своїй сестрі - позивачу у справі про намір вселитися в будинок, оскільки вона                   у будинку зареєстрована, іншого житла не мала та не має, та вважала, що будинок баба заповіла всім своїм онукам. Проте позивач була проти її вселення у будинок та повідомила, що баба саме їй подарувала будинок. Позивач забрала всі документи на будинок та сказала, що відповідач не може там проживати. Позивач забрала у відповідача ключі від будинку.
Відповідач вказувала, що неодноразово зверталася до сестри із проханням пустити проживати її у будинок, в якому вона виросла, весь час проживала та зареєстрована, повідомляла, що їй немає, де проживати, на що сестра завжди відмовляла. У будинку знаходяться особисті речі відповідача, в будинок вона не має змоги зайти. Подружнє життя у відповідача ОСОБА_2 не склалося,                        з чоловіком вони разом не ведуть спільне господарство і як одна сім`я не проживають. На теперішній час вона не має де проживати зі своїми малолітніми дітьми, її матеріальне становище не дозволяє їй винаймати квартиру. Цей будинок - єдине її житло.
Із 25 жовтня 2018 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстрований малолітній син відповідача  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,                         ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також із 19 вересня 2019 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстрована малолітня дочка відповідача  ОСОБА_2 - ОСОБА_9 ,                         ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідач також зазначала про те, що позивач (її сестра) стала єдиним власником будинку АДРЕСА_1 , їй стало відомо лише після смерті баби ОСОБА_4 у серпні 2018 року, хоча договір дарування був укладений ще у вересні 2017 року. Цей факт сестра від неї приховувала. Зазначала, що                   з 2017 року до серпня 2018 року відповідач постійно була біля хворої ОСОБА_4 , так як остання не могла самостійно ані їсти, ані пити, самостійно не підіймалася з ліжка. Доглядала за будинком.
У грудні 2018 року, після того як ОСОБА_1 на неодноразові прохання сестри не впустила її проживати у будинок, в якому вона з дитинства проживала та зареєстрована, забрала ключі від вхідних дверей будинку, ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до                     ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом вселення її та сина ОСОБА_3 (справа № 201/531/19).
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2019 року відкрито провадження у справі № 201/531/19.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада                2019 року провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 у своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - управління-служба в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням зупинено до розгляду судом цієї справи, що переглядається, за позовом ОСОБА_1 до                 ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку.
У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_11 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О. В., про визнання договору дарування недійсним (справа № 201/1575/19).
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року відкрито провадження у справі № 201/1575/19.
На час розгляду справи судами справа № 201/1575/19 перебувала на розгляді                    у Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська, рішення у справі не ухвалено.
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
У цій справі суд першої інстанції прийняв рішення про відмову в задоволенні позову, з чим погодився апеляційний суд, обґрунтовуючи свої висновки тим, що позивач не надала доказів непроживання відповідача без поважних причин                     у спірному будинку. Суди посилалися на те, що ОСОБА_2 вселилася до спірного житлового будинку зі згоди попереднього власника, де проживає і зареєстрована тривалий час, іншого житла вона не має, на час укладення договору дарування                від 20 вересня 2017 року позивач знала про постійне проживання відповідача                   у спірному будинку, визнання такими, що втратили право користування цим житлом з подальшим виселенням ОСОБА_2 та її малолітніх дітей зі спірного житлового будинку, буде суперечити принципу пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, тому в контексті спірних правовідносин, на думку судів, заявлені ОСОБА_1 вимоги не є законним заходом захисту речових прав нового власника.
Верховний Суд не погоджується із такою позицією судів та вважає її передчасною, зважаючи на таке.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною другою статті 107 ЖК Української РСР (назва цього Кодексу                   у редакції, чинній для спірних правовідносин, до внесення змін до цього Кодексу Законом України від 21 квітня 2022 року № 2215-ІХ) у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Статтею 71 ЖК Української РСР встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Факт тимчасової відсутності і пов`язані з цим правові наслідки, передбачені у статті 71 ЖК Української РСР, необхідно відрізняти від факту постійної відсутності особи у закріпленому за нею житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям цієї особи на нове місце проживання в інший населений пункт чи в інше приміщення у тому ж населеному пункті. За тимчасової відсутності особа хоча фактично і не користується житловим приміщенням, проте зберігає наміри відноситися до нього як до свого постійного місця проживання. Під час вибуття особи на нове місце проживання така особа не лише втрачає право користування попереднім житловим приміщенням з моменту вибуття з нього, а й втрачає наміри ставитися до нього як до свого місця постійного проживання.
Верховний Суд вже наголошував на тому, що за правилами частини другої статті 107 ЖК Української РСР особа втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття з нього, натомість за правилами статті 71 ЖК Української РСР особа вважається такою, що втратила право користування житловим приміщенням з моменту набрання відповідним рішенням суду законної сили, оскільки саме суд має встановити відсутність у такої особи поважних причин відсутності за місцем попереднього проживання, саме з чим і пов`язується втрата права користування житлом.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 сформулювала правовий висновок, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 не мешкають у житловому будинку АДРЕСА_1 близько 3-х років, а саме з червня 2016 року, і ця обставина частково підтверджується копіями актів про непроживання особи за адресою від 19 жовтня 2017 року, від 17 червня 2018 року, від 16 грудня 2018 року, від 19 травня                      2019 року, а реєстрація ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 створює їй перешкоди   у користуванні, розпорядженні та вільним володінням житловим будинком. Свої вимоги позивач обґрунтовувала нормами статей 29, 317, 318, 319, 383, 405 ЦК України та статей 9, 64, 150, 156 ЖК Української РСР.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності                   є непорушним.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться                         у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відмовляючи у задоволенні позову з огляду на те, що права відповідача та її дітей як членів сім`ї колишнього власника житлового будинку підлягають захисту судом, іншого житла ОСОБА_2 та її діти не мають, суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідачі не є членами сім`ї нинішнього власника будинку ОСОБА_1 , а їхнє право користування будинком було похідним від прав колишнього власника будинку - померлої ОСОБА_4 , а також не з`ясували, що фактичною підставою позову є вибуття відповідачів на інше місце постійного проживання за іншою адресою проживання.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій не здійснили розгляд спору по суті позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою у порядку частини другої статті 107 ЖК Української РСР. Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій помилково досліджували лише питання наявності підстав для втрати відповідачами права користування квартирою у порядку статті 405 ЦК України.
За таких обставин висновок судів попередніх інстанцій про існування                               у ОСОБА_2 та її дітей права користування житловим приміщенням як у члена сім`ї ОСОБА_1 та, як наслідок, відсутність підстав для визнання                     ОСОБА_2 та членів її сім`ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є передчасним.
Вибуття особи на постійне проживання в інше приміщення свідчить про автоматичну втрату права користування приміщенням з наступного дня після такого вибуття, оскільки передбачається, що особа набула право користування іншим житлом.
Предметом доказування у справі, яка переглядається, є встановлення наявності або відсутності таких обставин, як проживання/не проживання ОСОБА_2 та її сина у будинку ОСОБА_1 , а у разі встановлення непроживання відповідачів - встановлення причин їх непроживання у будинку.
Матеріали справи містять акти про непроживання ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 від 19 жовтня 2017 року, від 17 червня                     2018 року, від 16 грудня 2018 року, від 19 травня 2019 року (а. с. 17-20, 47-50 т. 1), підписані ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , яким суди не надали оцінку. Посилання суду першої інстанції на те, що зазначені акти про непроживання не свідчать про втрату інтересу до житла  ОСОБА_2 , а лише підтверджують неможливість проживання відповідача з дітьми у спірному приміщенні, що зумовлено переоформленням нерухомості (договір дарування, що оскаржується у справі № 201/1575/19), заміною замків на дверях житлового будинку    ОСОБА_1 та фактичним недопуском ОСОБА_2 , є вільною інтерпретацією їх змісту, проте не свідчить про аналіз їх змісту для спірних правовідносин.
У суді першої інстанції ОСОБА_18 ,  ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_11 (а. с. 224-237, 248-249 т. 1, а. с. 2-6 т. 2) як свідки, давали показання по суті спору, проте суди не надали жодної оцінки їхнім поясненням у контексті спірних правовідносин.
Окремо Верховний Суд наголошує, що вирішення позовних вимог про втрату права користування житловим приміщенням ОСОБА_3 (малолітнім сином відповідача ОСОБА_2 ) залежить від з`ясування обставин втрати/збереження права користування житловим приміщенням його матір`ю.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Отже, права користування спірним житлом малолітніх дітей відповідача                    ОСОБА_2 є похідними від її прав на це житло. Якщо судами буде встановлено, що мати дітей вибула зі спірного житла у зв`язку з обранням нею іншого місця постійного проживання й діти ніколи не вселялися до спірного житла, це свідчитиме, що право користування цим житлом дітьми ніколи не набувалося.
У такому висновку Верховний Суд виходить з системного аналізу правил частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України та частини другої статті 107 ЖК Української РСР, що дає підстави для висновку, що діти не набувають право користування житловим приміщенням у разі, якщо до цього їхня мати втратила таке право відповідно до вимог закону з дня вибуття її з цього житла. Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житлом, лише у разі якщо до цього вона набула право користування іншим жилим приміщенням.
Суди попередніх інстанцій, розглядаючи спір, аналізували підстави припинення права користування спірною нерухомістю й малолітньою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка, як свідчать пояснення сторін, навіть не вселялась та не проживала в спірному будинку. Водночас позовні вимоги  ОСОБА_1 стосувалися лише малолітнього сина   ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), тому посилання судів та відповідача на відсутність житла для проживання у малолітньої дочки    ОСОБА_2 ( ОСОБА_9 ), протиправність позбавлення її права користування є необґрунтованими та не стосуються предмета позову.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Підсумовуючи, суди першої та апеляційної інстанцій не здійснили розгляд спору по суті позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком у порядку частини другої статті 107 ЖК Української РСР; не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не надали оцінки доказам, на які посилалася позивач, в підтвердження вибуття відповідача та її малолітнього сина на постійне місце проживання із спірного будинку; помилково розглянули спір між сторонами й щодо малолітньої ОСОБА_9 , та дійшли передчасного висновку про відмову                              в задоволенні позову  ОСОБА_1 . Отже, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а відкриття касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України є виправданим.
Констатуючи такі порушення, допущені судами, Верховний Суд не аналізує посилання заявника на неврахування апеляційним судом правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року                     у справі № 21-1438а15, як таке, що є передчасним.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення, з урахуванням викладеного, не відповідають.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлено та не перевірено, а тому судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що є підставою для їх скасування.
З урахуванням того, що Верховний Суд переглядає справи виключно з підстав і в порядку, встановлених ЦПК України, і не має можливості в силу положень статті 400 ЦПК України встановлювати обставини, які не були встановлені в рішенні,                 а суди не дослідили зібрані у справі докази та не встановили обставини, які мають вирішальне значення для розгляду цього спору, справу, керуючись принципом процесуальної економії, необхідно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який в силу своїх повноважень може усунути наведені порушення.
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене у цій постанові, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи                   (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Щодо клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 про закриття касаційного провадження
У своєму відзиві на касаційну скаргу представник відповідача зазначає про наявність підстав для застосування статті 396 ЦПК України та закриття касаційного провадження у цій справі.
Клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені в частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до абзацу другого пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Згідно з частиною восьмою статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 відкрито на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема у касаційній скарзі ОСОБА_1 як на підставу касаційного оскарження посилалася на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема неврахування правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року у справі № 21-1438а15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), що необхідно було перевірити, крім того, на думку заявника, суди попередніх інстанцій неналежно оцінили докази, надані разом із позовною заявою, що підтверджують факт непроживання відповідачів у зазначеному житловому приміщенні (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга була подана у визначений статтею 390 ЦПК України строк та з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, містила підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відкриття касаційного провадження.
Зважаючи на те, що касаційна скарга ОСОБА_1 містила підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, що викликає необхідність дати їм відповідну правову оцінку під час касаційного перегляду справи, тому Верховний Суд відмовляє у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження.
Окрім цього, касаційне провадження, відкрите на підставі статті 411 ЦПК України, не підлягає закриттю, оскільки це суперечить положенням статті 396 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 про закриття касаційного провадження у справі відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак      	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	А. С. Олійник      	
 	С. О. Погрібний      	
 	В. В. Яремко