Ухвала
Іменем України
 
23 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 303/7902/20
провадження № 61-10688ск22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув касаційну скаргу адвоката Дурдинця Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 липня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Мукачівської державної нотаріальної контори Мукачівського міського нотаріального округу, ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Мукачівської державної нотаріальної контори Мукачівського міського нотаріального округу, ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку.
Позов мотивувала тим, що на час відкриття спадщини за померлою ОСОБА_3 , чоловік позивача (син ОСОБА_3 ) - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав право на обов`язкову частку в спадщині та прийняв її. 
Позивач просила суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Мукачівської державної міської нотаріальної контори та зареєстрованому в реєстрі за № 1-368 на ѕ частки на житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 .
Рішенням від 30 липня 2021 року Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області позовні вимоги задовольнив частково.
Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Мукачівської державної міської нотаріальної контори та зареєстрованому в реєстрі за № 1-368 на ѕ частки на житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 .
У решті вимог відмовив. 
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 840,80 грн сплаченого судового збору. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 840,80 грн поклав на позивача.
Суд першої інстанції мотивував рішення встановленням факту належності ОСОБА_4 права на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 , та факту прийняття спадщини відповідно до частини третьої статі 1268 ЦК України, а тому до ОСОБА_2 , як спадкоємця за законом, переходить право на спадщину, що є підставою для скасування оспореного свідоцтва.
З урахуванням рішення суду про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, позивач має можливість оформити право власності на частку будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 у встановленому законодавством порядку (шляхом звернення до нотаріуса та подання останньому всіх необхідних документів). Однак позивач таких дій не вчинив, доказів відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій суду не надав, а тому вимоги про визнання права власності на спадщину задоволенню не підлягають.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.
Постановою від 28 вересня 2022 року Закарпатський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 липня 2021 року залишив без змін.
Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що суд першої інстанції встановив факт належності ОСОБА_4 права на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 та факт прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України і обґрунтовано вважав, що до ОСОБА_2 , як спадкоємця за законом, переходить право на спадщину, що є підставою для скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 2019 року посвідченого державним нотаріусом Мукачівської державної міської нотаріальної контори та зареєстрованому в реєстрі за № 1-368 на ѕ частки на житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 . 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у заявлених позовних вимогах ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на Ѕ частку на будинок з надвірними спорудами сторонами не оскаржено та не переглядалося в апеляційному порядку.
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у жовтні 2022 року, адвокат Дурдинець В. В. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення місцевого суду в частині визнання недійсним свідоцтва, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Підставою касаційного оскарження адвокат Дурдинець В. В. в інтересах ОСОБА_1 зазначає неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 185/8005/16-ц.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Суди встановили, що згідно з даними інвентарної справи - 6 264 та реєстрової книги, житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної спільної часткової власності за ОСОБА_3 - ѕ частини та за ОСОБА_4 - ј частині відповідно до свідоцтва про право власності видано 25 березня 1993 року Мукачівською державною нотаріальною конторою у реєстрі за НОМЕР_1, свідоцтво про право на спадщину за законом у реєстрі за № ІІ-1366.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.
На день смерті ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
При житті ОСОБА_3 склала заповіт від 19 липня 2011 року, яким все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона, за законом матиме право заповіла сину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
18 квітня 2019 року ОСОБА_1 подав до Мукачівської державної нотаріальної контори заяву на прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 і на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 2019 року, серія та номер 1-368 за ОСОБА_1 зареєстровано право спільної часткової власності на ѕ частки будинку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .
28 липня 2020 року ОСОБА_2 звернулася із заявою в Мукачівську державну нотаріальну контору про прийняття спадщини за померлим чоловіком ОСОБА_4 , яка залишилася після його смерті.
Задовольняючи позов в частині визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що ОСОБА_4 мав право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 , та відповідно до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняв спадщину після смерті матері.
Підставами касаційного оскарження адвокат Дурдинець В. В. в інтересах ОСОБА_1 зазначив неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновку щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 185/8005/16-ц.
У постанові від 08 серпня 2018 року у справі № 185/8005/16-ц, на яку посилається заявник, як на приклад неоднакового застосування норм права справі, Верховний Суд дійшов висновку про те, що за змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Аналогічну норму містить пункт 3.21 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
Таким чином, за правилами пункту 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку довідка ЖБК є доказом постійного проживання із спадкодавцем тільки у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання взагалі (якщо спадкоємець знявся з реєстрації за попереднім місцем проживання та не звернувся до органу реєстрації після прибуття до нового місця проживання).
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявність у паспорті позивача відмітки про реєстрацію його місця проживання за адресою, відмінною від адреси проживання його померлої матері на час відкриття спадщини, позбавляє відповідача права видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом.
Проте у цій справі, на відміну від справи, зазначеної заявником як приклад неоднакового застосування норм права, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку, що ОСОБА_4 на момент смерті ОСОБА_3 відносився до категорії «повнолітні непрацездатні діти» як такий, що досяг пенсійного віку та на день смерті ОСОБА_3 , був зареєстрований разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Факт проживання ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 сторони не оспорювали.
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
Доводи касаційної скарги висновку судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржені, відсутні.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Дурдинця Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 липня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Мукачівської державної нотаріальної контори Мукачівського міського нотаріального округу, ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
  Судді:  	  С. Ю. Мартєв     В. В. Сердюк     І. М. Фаловська