ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 грудня 2022 року           справа №200/6079/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д.,  секретар судового засідання – Харечко О.П., за участю представника відповідача Лушер Н.М., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року (головуючий суддя І інстанції – Крилова М.М.), складене у повному обсязі 1 жовтня 2021 року у м. Слов`янськ Донецької області, у справі № 200/6079/21 за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – керівник до Київської міської прокуратури Кіпер Олег Олександрович,  про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням судового рішення про поновлення на роботі, -   

                                                        В С Т А Н О В И В:  
  
До Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Київської міської прокуратури (далі – відповідач), в якій позивач просить стягнути середній заробіток без утримання податків й інших обов`язкових платежів за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року у справі №200/8598/20-а про поновлення ОСОБА_1 на роботі за період з 19.02.2021 року по 09.08.2021 рік у розмірі 144196,12 грн. (згідно з уточненням позовних вимог)
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року № 200/8598/20-а в частині поновлення позивача у Київській міській прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України прокуратури міста Києва з 11.09.2020 року відповідачем не було виконано та про причини відмови від виконання судового рішення не повідомлено. У зв`язку із невиконанням рішення суду у позивача виникло право на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України за період з 19.02.2021 року по день постановлення рішення суду за цим позовом.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 200/6079/21 позовні вимоги задоволені частково, а саме - стягнуто на користь ОСОБА_1 з Київської міської прокуратури середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі №200/8598/20-а про поновлення ОСОБА_1 на роботі за період з 19 лютого 2021 року по 09 серпня 2021 року у розмірі 144 196 гривень 12 копійок з утриманням податків і інших обов`язкових платежів; стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської прокуратури; в решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове,  яким відмовити у  задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги Київською міською прокуратурою вжито вичерпний перелік заходів, щодо виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, а саме роз`яснено, за допомогою листа, позивачу особливості процедури поновлення на посаді та відповідно, яким чином має виконуватися рішення суду в частині поновлення на роботі. Проте, позивач бажання поновити трудові відносини не висловлював та до відповідача з цим питанням не звертався. Також наголосив, що на прокурора поширюються обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, визначеними Законом України “Про запобігання корупції”, водночас відповідачем встановлено, що позивач займається адвокатською діяльністю, що заборонено чинним законодавством.
В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 .
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року по справі № 200/8598/20-а вирішено, зокрема: “Поновити ОСОБА_1 у Київській міській прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України прокуратури міста Києва, з 11.09.2020 року. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в Київській міській прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України прокуратури міста Києва.”
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року по справі № 200/8598/20-а  апеляційну скаргу  Київської міської прокуратури та Офісу Генерального прокурора  задоволено частково. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 200/8598/20-а змінено. В абзаці 4 резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року замінити слова “у Київській міській прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді” на слова “ у прокуратурі міста Києва”. В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого  2021 року залишено без змін.
Отже, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року по справі № 200/8598/20-а набрало законної сили 06 липня 2021 року.
10 вересня 2020 року представник позивача направила до Прокуратури міста Києва адвокатський запит № 02-08/178-538вих-20 в якому просила повідомити: про розмір середньоденного та середньомісячного заробітку ОСОБА_1 з розрахунку за останні два місяці; час, протягом якого ОСОБА_1 не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково протягом 2 місяців; розмір усіх виплати, нарахованих ОСОБА_1 за останні 2 календарних місяці, що передували звільненню; розмір нарахованих та виплачених ОСОБА_1 одноразових виплат, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, соціальних та компенсаційних виплати за останні за останні 2 календарних місяці, що передували звільненню; розмір нарахованих за останні 2 календарних місяці, що передували звільненню виплат за час, протягом якого зберігався середній заробіток ОСОБА_1 ; кількість фактично відпрацьованих робочих днів за останні 2 календарних місяці, що передували звільненню; причини невиплати вихідної допомоги при звільненні.
Листом від 15.09.2020 року №18-241вих відповідач надав відповідь на адвокатський запит та запитуваний перелік документів.
11 березня 2021 року позивач звернувся до керівника Київської міської прокуратури Капер Олега Олександровича із заявою про добровільне виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року у справі № 200/8598/20-а та надав копії документів.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не було поновлено на роботі, останній звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі.
Під час розгляду справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 наказом керівника Київської міської прокуратури № 2185к від 10 серпня 2021 року було поновлено на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України прокуратури міста Києва з 11.09.2020 року.
Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та виду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Як зазначалося вище, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року по справі № 200/8598/20-а вирішено, зокрема: “…Поновити ОСОБА_1 у Київській міській прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України прокуратури міста Києва, з 11.09.2020 року.
В резолютивній частині рішення суду звернуте до негайного виконання.
Стаття 129-1 Конституції України закріплює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Отже, обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Відповідно до ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно з ч. 3 ст. 14 КАС України, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За нормами ст. 370 КАС України,  судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Так, п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України,  встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Положеннями ст. 236 Кодексу законів про працю України, визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядає трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України, належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Судом встановлено, що судове рішення про поновлення позивача на посаді прийнято 18 лютого 2020 року, проте фактичне його виконання відбулося 10 серпня 2021 року, що підтверджується наказом №2185к від 10 серпня 2021 року.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
Як вже зазначалось вище, положення ст. 236 КЗпП України, встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від недоотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 (справа № 552/3404/17).
Так, належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі/посаді, слід вважати видання власником/уповноваженим органом про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Приписи ст. 236 КЗпП не зобов`язують особу, щодо якої не виконується судове рішення про поновлення, чекати фактичного поновлення, а передбачає компенсацію (грошове вираження у вигляді санкції за невиконання рішення про поновлення на посаді) з моменту виникнення на те підстав, до обраної самою особою дати.
Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року у справі № 21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку №100.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100  затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Згідно пункту 5 Порядку №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
В матеріалах справи міститься довідка Київської міської прокуратури № 21-353 від 15.09.2020 року, Про заробітну плату ОСОБА_1 , який працював в прокуратурі м.Києва на посаді прокурора відділу, відповідно до якої, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи, що передували звільненню (липень-серпень 2020 р.), становить – 1243,07 грн.
У  відповідності до листа Міністерства соціальної політики України від 12.08.2020 року № 3501-06/21 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік", кількість робочих днів за період з 19 лютого 2021 року по 09 серпня 2021 року, становить – 116 днів.
Отже, загальна кількість робочих днів за час вимушеного прогулу позивача за період з 19 лютого 2021 року по 09 серпня 2021 року становить – 116 днів.
Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить: 1243,07 грн. (середньоденна заробітна плата) Х 116 (кількість днів вимушеного прогулу)  = 144196,12 грн.
 Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Згідно з пунктом 171.1 статті 171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
Враховуючи викладене, Київська міська прокуратура як страхувальник зобов`язаний виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 19 лютого 2021 року по 09 серпня 2021  року, який складає 144196,12  грн, утриманням з нього при виплаті передбачені законом податки та інші обов`язкові платежі до бюджету.
Також колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про неможливість поновлення ОСОБА_1 на роботу у зв`язку з заняттям адвокатською діяльністю останнього, оскільки предметом цієї справи є саме стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року по справі №200/8598/20-а про поновлення ОСОБА_1 на роботі за період з 19 лютого 2021 року по 09 серпня 2021 року, а не поновлення на роботі позивача.
Щодо стягнення на користь позивача  витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн. колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої  статті 134 КАС України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно із частиною другою  статті 134 КАС України  за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
Відповідно до пунктів 1, 5, 6  статті 1 Закону України “Про адвокатуру і адвокатську діяльність”  адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом;  захист - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
З приводу зазначеного питання висловлювався і Конституційний Суду України, так, пунктом 3.2 рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Також Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті  3, статті  59 Конституції України  покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.
Отже, з викладеного слідує, що до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.
За змістом пункту першого частини третьої  статті 134 КАС України  розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Частиною четвертою  статті 134 КАС України  встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною п`ятою  статті 134 КАС України  розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома  статті 134 КАС України).
Відповідно до  статті 30 Закону України “Про адвокатуру і адвокатську діяльність”  гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Позивач зазначає, що ним понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10000,00 грн..
На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в матеріалах справи наявні: договір про надання правової допомоги №02-08/178-2020 від 14 липня 2020 року; ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АІ № 1107296; додаток на №3 до договору № 02-08/178-2020 про надання правової допомоги від 20 квітня 2021 року; додаток ;4 до договору № 02-08/178-2020 про надання правової допомоги від 09 липня 2021 року; акт №1 здачі-приймання наданих послуг від 15 вересня 2021 року.
Згідно п. 1. вищевказаного договору про надання правничої (правової) допомоги його предметом є, зокрема, прийняття ВИКОНАВЦЕМ (адвокатське об`єднання “ГРАДУМ”) на себе доручення ЗАМОВНИКА (Майстренко Сергій Олександрович) про надання останньому правової допомоги (юридичних послуг) в інтересах останнього в обсязі, у порядку та на умовах, визначених цим Договором, а замовник зобов`язується сплачувати гонорар за дії ВИКОНАВЦЯ по наданню правової допомоги (юридичних послуг), а також оплачувати фактичні витрати, пов`язані з виконання Договору.
Відповідно до Додатку №3 до договору про надання правничої (правової) допомоги №02-08/178/2020 від 20 квітня 2021 року сторони погодили, що вартість послуг за надання правової допомоги АО “Градум” становить 5000 гривень.
Відповідно до Додатку № 4 до договору про надання правничої (правової) допомоги №02-08/178/2020 від 09 липня 2021 року збільшено розмір гонорару до 10000 гривень.
Відповідно до акту здачі-приймання наданих послуг №1 від 15 вересня 2021 року адвокатом були надані наступні послуги: аналіз судової практики, підготовка та оформлення письмових доказів у 3-х примірниках, підготовка та направлення до суду позовної заяви №02-08/178-226вих21 про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року у справі №200/8598/20-а про поновлення ОСОБА_1 на роботі – 7,5 годин; підготовка та направлення заяв про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням систем Easycon – 1,5 години; аналіз відзиву, підготовка відповіді на відзив – 3,5 години; підготовка та подання заяви про уточнення позовних вимог та додатків до неї – 1,5 години; представництво інтересів у Донецькому окружному адміністративному суді в режимі відеоконференції, участь у судових засідань – 2,8 години. Загальна вартість робіт (послуг) по представництву інтересів Замовника становить без ПДВ 10000,00 (десять тисяч) гривень.
Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що виходячи з предмета та підстав позову, наявну судову практику в аналогічних спорах, обсяг виконаних безпосередньо адвокатом робіт, є справедливим та співмірним розмір витрат на правничу допомогу 5 000,00 грн..
Вищевказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові ВС від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19, відповідно до якої, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги і залишає судове рішення без змін.
Керуючись статями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури – залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 200/6079/21 – залишити без змін.
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 19 грудня 2022 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення  складено 22 грудня 2022 року.

Судді                                                                                            А.В. Гайдар                                            
                                                                                                              Е.Г. Казначеєв
                                                                                                  І.Д. Компанієць