17.01.23
22-ц/812/91/23
Справа №490/4656/19 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/91/23 

Постанова
Іменем України
17 січня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів:  Лівінського І.В., Тищук Н.О.,
із секретарем Ковальським Є.В., 
за участю:
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 11 жовтня 2022 року, повний текст якого складений 21 жовтня 2022 року, під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Якушева Олена Іванівна, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а:

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 , зазначивши третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Якушеву О.І., про визнання договору дарування недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що з 20 серпня 2004 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який було зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №159.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. 
Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 ,  яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ДКП «КОМУНАР-ПОБУТ» в м. Миколаєві від 22 грудня 1988 року, запис в реєстровій книзі №18235. 
Звернувшись до державного нотаріуса Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області – Ткаченко Ю.Г. з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на дану квартиру, у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на зазначене майно. 
В подальшому, позивачу з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що власником спірної квартири, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 05 липня 2018 року, є ОСОБА_1 , відповідач по справі.
Позивач вважає спірний договір дарування недійсним, оскільки після його укладення ОСОБА_5 продовжувала проживати у вищевказаній квартирі до своєї смерті. Передача квартири фактично не відбулась. В силу свого похилого віку та за станом здоров`я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, квартира була єдиним житлом ОСОБА_5 . 
Вважає, що спірний договір його дружина фактично вчинила  внаслідок неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, тобто під впливом помилки щодо обставин та природи правочину. 
Крім того, під час підписання оспорюваного договору ОСОБА_5 через свій психічний стан та тяжкі хвороби не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Це позбавляло її правильно зрозуміти, що саме вона підписує та які настануть наслідки.
Посилаючись на наведене, просив суд визнати цей договір недійсним.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2022 року відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що на час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_5 мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Також матеріалами справи не доведено, що на момент вчинення оспорюваного правочину мала місце помилка. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що укладаючи спірний договір, ОСОБА_5 не читала його текст. Відповідачка користуючись похилим віком, скрутним становищем та хворобливим станом ОСОБА_5 , домоглася укладення договору дарування спірної квартири. Судом не було взято до уваги, що відповідачка порушує п. 5 умов оспорюваного договору дарування, не дає позивачу доступ до житла та звернулася в суд із позовом про визнання позивача таким, що втратив право користування спірною квартирою. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого ДКП «КОМУНАР-ПОБУТ» в м. Миколаєві від 22 грудня 1998 року, належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .
20 серпня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб. 
З 03 вересня 2004 року по теперішній час ОСОБА_3 зареєстрований у вказаній квартирі.
05 липня 2018 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 . 
Відповідно до умов договору, дарувальник – ОСОБА_5 , подарувала зазначену  квартиру ОСОБА_1 .
За змістом п.5 договору дарування у відчужуваній квартирі залишаються бути зареєстрованими дарувальник ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_3 , за яким залишається право постійного проживання у даному житлі. 
Договір дарування підписаний ОСОБА_5 , чим вона засвідчила, що він вчинений не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини, не фіктивний, не носить характеру мнимого правочину та не приховує інший правочин (не удаваний), відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, тобто спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені цим договором. Волевиявлення євільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі сторін, вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки (п.8 умов Договору).
Прийняття дарунку обдаровуваною відображено у п.10 договору дарування, згідно з яким, в присутності нотаріуса Обдаровувана прийняла від ОСОБА_6 ключі від відчужуваної за цим договором квартири, чим засвідчила, що передача речі відбулася та підтвердили усвідомлену передачу квартири ОСОБА_7 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №2590.
Оспорюючи договір дарування, ОСОБА_3 посилався на те, що договір дарування квартири був вчинений його дружиною ОСОБА_5 під впливом помилки, оскільки після ОСОБА_5 , уклавши договір дарування, продовжувала проживати у вищевказаній квартирі до своєї смерті, передача квартири фактично не відбулась. В силу свого похилого віку та за станом здоров`я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, квартира була єдиним її житлом. ОСОБА_5   перебувала у хворобливому стані внаслідок онкологічної хвороби, що впливало на її психічний та емоційний стан, і це заважало їй повною мірою прогнозувати наслідки власних дій і усвідомлено приймати рішення, а відтак, на момент вчинення оспорюваного правочину вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Інших доводів у своєму позові ОСОБА_3 не заявляв.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки або внаслідок впливу тяжкої обставини,  є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15, від 16 березня 2016 року № 6-93цс16я, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, є незмінною і підстав для відступлення від неї немає.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
ОСОБА_3  не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема що під час укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним. 
В позовній заяві не наведено аргументованого обґрунтування щодо яких обставин помилялася ОСОБА_5 , укладаючи договір дарування, і що ці обставини дійсно мали істотне значення.
Та обставина, що після укладення договору ОСОБА_5 продовжувала проживати у спірній квартирі до своєї смерті, в жодному разі не може свідчити про те, що договір дарування фактично не був виконаний сторонами договору та не пов`язаний з відсутністю волі дарувальника, чи помилки щодо природи спірного правочину, тому не є безумовною підставою для висновку, що оспорюваний договір дарування має ознаки недійсності. 
Посилання на те, що в силу свого похилого віку та за станом здоров`я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, квартира була єдиним її житлом, без належного обгрунтування обставин, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним та надання відповідних доказів на їх підтвердження, теж не є безумовною підставою для визнання недійсним договору дарування.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення договору відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення договору дарування особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц.
В матеріалах справи містяться письмові пояснення нотаріуса Якушевої О.І., яка посвідчувала спірний правочин, згідно яких, на час укладення договору дарування ОСОБА_5 усвідомлювала значення своїх дій та не мала наміру укласти інші правочини.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції від Миколаївського обласного онкологічного диспансеру, Міської лікарні № 4 м. Миколаєва, КНП ММР «ЦПМСД №4» були витребувані медичні документи ОСОБА_5 щодо стану її здоров`я та проходження лікування. 
З метою встановлення наявності у дарувальника стану, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент складення договору дарування ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, судом першої інстанції за клопотання представника позивача ОСОБА_4 призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза.
16 листопада 2021року експертом КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я»  Миколаївської обласної ради матеріали справи повернуті до суду для виконання клопотання експерта та надання додаткових матеріалів, пов`язаних із проведенням експертизи. 
11 жовтня 2022 року представник позивача – адвокат Коренко Т.В. подала клопотання в якому просила залишити без розгляду клопотання про призначення по справі судової-психологічної експертизи.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, враховуючи те, що матеріалами справи не підтверджено неспроможність ОСОБА_5 у момент укладення договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги на підставі частини першої статті 225 ЦК України задоволенню не підлягають.
При цьому, суд застосував презумпцію правомірності правочину, не спростовану позивачем у справі, та принцип свободи договору як загальну засаду цивільного законодавства, належним чином визначивши і розподіливши тягар доведення у цій справі. 
За наведених вище обставин доводи апеляційної скарги є безпідставними, ОСОБА_5 реалізувала своє право щодо розпорядження своїм майном на власний розсуд, подарувавши належне їй на праві власності майно відповідачці. 
Посилання в апеляційній скарзі представника позивача на порушення відповідачкою умов договору дарування, з огляду відсутність у позивача доступу до спірної квартири, не є підставою, передбаченою законом для визнання оспорюваного договору недійсним.
Твердження в апеляційній скарзі, що відповідачка скориставшись скрутним становищем та станом здоров`я дарувальника примусила останню на укладення оспорюваного договору, належними та допустимими доказами не підтверджені, тоді як тягар доказування, покладається саме на позивача.  
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди позивача із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Зважаючи на наведене, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2022 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 

Головуючий 

Судді:

_____________________
Повний текст судового рішення виготовлено 18.01.2023 р.